Карсън Маккълърс
Отражения в златисто око

Превод от английски: Евелина Александрова, 1989

chitanka.info

Първа глава

В мирно време един военен гарнизон е скучно място. Случват се разни неща, но те се повтарят и преповтарят. Самото разположение на фортовете навява досада: огромните бетонни казарми, стройните редици офицерски жилища, досущ еднакви, гимнастическият салон, параклисът, игрището за голф и плувните басейни — всичко е построено в сурова монотонност. Но може би скуката в един гарнизон се дължи най-вече на неговата изолираност, на излишъка от свободно време и безметежността, защото постъпиш ли във войската, от тебе се иска само да следваш по петите крачещия отпред. И все пак в гарнизоните понякога се случват неща, които едва ли ще се повторят. В южните щати има един форт, където преди няколко години бе извършено убийство. Участниците в трагедията бяха двама офицери, две жени, един войник, филипинец и кон.

Войникът, замесен в тази история, бе редник Елджи Уилямс. Привечер той често седеше сам на някоя пейка по тротоара пред казармите. Там беше приятно, тъй като отзад се издигаха две редици кленове, които хвърляха по моравата и тротоара прохладни нежни сенки, полюшвани от вятъра. През пролетта листата на дърветата бяха сияйно зелени, настъпеше ли лятна жега, добиваха по-тъмен и успокоителен оттенък, а в късна есен грейваха златисточервени. Тук редник Уилямс обикновено изчакваше тръбата за вечеря. Беше мълчалив младеж и в казармата нямаше нито враг, нито приятел. На кръглото му загоряло лице бяха изписани будност и простодушие. Имаше плътни червени устни, а косата падаше над челото му на сплъстени кестеняви кичури. Очите, странна смесица от кехлибарено и кафяво, сякаш говореха и напомняха безмълвната изразителност у животните. На пръв поглед редник Уилямс изглеждаше малко тромав и непохватен. Но това бе измамно впечатление: той се движеше с безшумната пъргавина на див звяр или крадец. Войниците често се стряскаха, щом го съзираха застанал изневиделица край тях тъкмо когато мислеха, че са сами. Ръцете му бяха дребни, с тънки кости, но много силни.

Редник Уилямс не пушеше, не пиеше и не водеше разгулен живот, нито пък беше комарджия. Бе затворен човек, загадка за останалите мъже в казармата. Повечето си свободно време прекарваше в гората, заобикаляща гарнизона. Бранището от петнадесет квадратни мили се простираше в дива непокътната местност. Тук се срещаха гигантски борове, всевъзможни цветя и дори такива плахи животни като елени, глигани и лисици. Като се изключи ездата, редник Уилямс нехаеше за другите спортове, които се упражняваха в казармата. Никога не го бяха срещали в гимнастическия салон или при басейна. Нито пък някой го бе виждал да се смее, да се сърди или да страда по някакъв начин. На ден изяждаше по три обилни ястия и никога не се оплакваше от храната както другите войници. Спеше в стая, където в две дълги редици се сместваха тридесетина легла. В стаята и нощем нямаше покой. Когато изгасяха лампите, се разнасяха хъркане, псувни и сподавени пъшкания от кошмарни сънища. Но редник Уилямс си лежеше кротко. Само понякога изпод завивките му се дочуваше потайно шумолене от развиването на бонбонена хартийка.

Един ден, след като беше служил в армията вече две години, редник Уилямс бе изпратен в квартирата на някой си капитан Пендъртън. Ето как се случи това. През последните шест месеца на редник Уилямс бе възложен постоянен наряд в конюшните, тъй като разбираше от коне. Капитан Пендъртън бе телефонирал на старшината на гарнизона с лична молба. Тъй като повечето коне бяха изведени за маневри и в конюшните нямаше много работа, възложиха на редник Уилямс да изпълни молбата. Задачата бе проста. Капитан Пендъртън искаше да се отсекат някои дървета от гората зад неговата квартира, за да може по-късно, след като се постави скара на открито, да дава градински увеселения. Беше работа за един ден.

В седем и половина сутринта редник Уилямс тръгна да изпълни заръката. Беше мек и слънчев октомврийски ден. Вече знаеше къде живее капитанът, тъй като често бе минавал покрай къщата му, когато поемаше на разходка из гората. Освен това добре познаваше капитана по физиономия. Всъщност веднъж случайно му бе причинил неприятност. Преди година и половина за няколко седмици редник Уилямс бе партньор по тенис на лейтенанта, командващ ротата, в която служеше. Един следобед на гости при лейтенанта дойде капитан Пендъртън и докато им сервираше напитки, редник Уилямс разля чаша кафе върху панталоните на капитана. Освен това сега той често го виждаше в конюшните и се грижеше за коня на жена му — дорест жребец, който бе най-красивият яздитен кон в гарнизона.

Капитанът живееше в покрайнините на форта. Къщата му, двуетажна тухлена постройка с осем стаи, бе като всички останали къщи на улицата, с тази разлика, че се намираше на края й. Поляната се простираше до гората на бранището. Отдясно живееше майор Морис Лангдън, единственият по-близък съсед на капитана. Къщите на тази улица гледаха към обширно равно пространство, обрасло с кафеникава трева, което доскоро се използваше като игрище за поло.

Когато редник Уилямс пристигна, капитанът излезе, за да обясни подробно какво иска да се свърши. Дъбовият шубрак и бодливите храсти трябваше да се разчистят и да се окастрят по-ниските клони на големите дървета. Капитанът посочи огромен стар дъб на двадесетина метра от поляната като граница, докъдето трябваше да се сече. На едната от белите му пълни ръце имаше златен пръстен. Тази сутрин носеше светлобежови панталони до коляното, три четвърти вълнени чорапи и яке от чортова кожа. Напрегнатото му лице имаше остри черти. Косата му бе черна, а очите — стъклено сини. Капитанът, изглежда, не позна редник Уилямс и педантично и нервно даде нарежданията си. Каза му, че иска работата да се свърши същия ден и че ще се прибере по някое време късно следобед.

Цялата сутрин войникът работи безспир. На обед отиде да се нахрани в казармената столова. До четири часа свърши всичката работа. Той бе направил дори повече от това, което капитанът поиска. Големият дъб, служещ за граница, бе с необикновена форма — клоните от едната страна, към поляната, бяха по-високи и под тях можеше да се мине, но от другата страна се спускаха грациозно към земята. С доста мъка войникът успя да отреже тези надвиснали клони. После, след като свърши всичко, се облегна на един бор и зачака. Изглежда, бе тъй спокоен и доволен от себе си, че можеше да седи там и да чака вечно.

— Хей, ти пък какво правиш тук? — долетя внезапно нечий глас.

Войникът видя как жената на капитана излезе от задния вход на съседната къща и се запъти към него. Видя я, но сякаш не осъзна присъствието й, докато тя не го заговори.

— Току-що бях в конюшните рече мисис Пендъртън. — Ритнали са лошо Жар-птица.

— Да, госпожо — измънка войникът и млъкна, докато проумее думите й. — А как е станало?

— Виж, това не знам. Или е било някое проклето муле, или са го пуснали при кобилите. Побеснях, като научих, и те търсих там.

Жената на капитана легна в хамака, опънат между две дървета край моравата. Дори така, както беше облечена, с изпоцапани бричове, протрити на коленете, сив пуловер и ботуши, изглеждаше красива. Лицето й излъчваше блаженото спокойствие на мадона. Правата й бронзова коса бе прибрана в кок на тила. Докато лежеше, се появи слугинята, млада негърка, която носеше табла с бутилка уиски, чашка и каничка вода. Мисис Пендъртън не се помайваше, щом пред нея имаше нещо за писане. Тутакси пресуши две чашки и отпи глътка студена вода. Повече не заговори войника, нито пък той я разпитва още за коня. Сякаш и двамата бяха забравили за присъствието на друг човек. Войникът пак се облегна на бора и се загледа втренчено в далечината.

Късното есенно слънце озаряваше омарата над пръхкавите чимове по моравата и провираше лъчи през пролуките в горския листак, та да ръси злато по тревата. Сетне внезапно се скри. Полъхна студен свеж вятър. Беше време да се прибират. Прочистени от разстоянието, долетяха звуците на сигналната тръба и глухо отекнаха из гората. Спускаше се нощ.

Тъкмо тогава се завърна капитан Пендъртън. Той спря колата си пред къщата и мигом се запъти да провери как е свършена работата. Поздрави жена си и войника, който стоеше лоста отпуснато пред него. Капитанът огледа разчистеното място. Изведнъж щракна с пръсти и устните му се разтеглиха във високомерна подигравателна усмивка. Обърна светлосините си очи към войника и съвсем тихо изрече:

— Редник, нали ви казах до големия дъб.

Войникът остана безмълвен. Кръглото му сериозно лице не се промени.

— Наредих ви да сечете само до големия дъб — продължи офицерът, вече повишил глас.

Наперено закрачи към дървото и посочи отрязаните голи клони.

— Хубавото беше, че клоните му закриваха останалата част от гората. А сега гледката се е загрозила.

Капитанът се вълнуваше повече, отколкото си заслужаваше. Застанал под дърветата, той изглеждаше дребен.

— Какво желае от мен капитанът? — попита редник Уилямс след продължително мълчание.

Мисис Пендъртън се изсмя внезапно и спусна единия си крак на земята, за да разлюлее хамака.

— Капитанът иска да събереш клоните и да ги пришиеш обратно.

На съпруга й не му беше до смях.

— Хей! — извика той на войника. — Донеси листа и ги разпръсни по земята да покрият оголените места, където имаше храсти. После можеш да си ходиш.

Потупа войника по рамото и влезе в къщата.

Редник Уилямс бавно се върна в притъмнялата гора да събира окапали листа. Жената на капитана се люлееше и сякаш се унасяше в сън. Студена бледожълта светлина осия небето и всичко притихна.

Тази вечер капитан Пендъртън съвсем не бе в добро разположение на духа. Щом влезе вкъщи, се запъти направо към кабинета си. Той заемаше малка стаичка, първоначално замислена като открита тераса пред трапезарията. Капитанът седна зад бюрото и отвори дебела тетрадка. Разгъна карта пред себе си и извади линия от чекмеджето. Въпреки тези приготовления не успя да се съсредоточи върху работата си. Облегна се върху бюрото, подпрял глава на длани, и затвори очи.

Нервността му се дължеше донякъде на раздразнението от редник Уилямс. Беше се ядосал още като видя, че са му изпратили тъкмо този войник. В целия гарнизон имаше може би само пет-шестима редници и сержанти, които познаваше по физиономия. На всички войници гледаше с презрение и отегчение. Те и офицерите може и да принадлежаха към един и същи биологически род, но за него бяха от различен вид. Капитанът добре си спомняше случая с разлятото кафе, което му бе съсипало съвсем нов скъп костюм. Костюмът бе от плътна китайска коприна и петното така и не се изличи напълно. Извън гарнизона капитанът винаги носеше униформа, но когато беше на гости при другите офицери, предпочиташе цивилните дрехи; беше голямо конте. Освен с този неприятен случай капитанът свързваше редник Уилямс и с конюшните и Жар-птица, коня на жена си, поради което младежът му ставаше още по-несимпатичен. И ето че сега тази глупава грешка с дъба преля чашата. Както седеше зад бюрото си, той със злорадо задоволство си представи една невероятна ситуация, в която залавя войника при някакво нарушение и успява да го изправи пред военен съд. Това го поуспокои. Наля си чаша чай от термоса на бюрото и се вглъби в други по-сериозни грижи.

Нервността, която капитанът проявяваше тази вечер, се дължеше на много причини. В някои отношения той се различаваше от обикновените хора. Връзката му с трите основни елемента на съществуването — самия живот, любовта и смъртта — бе доста странна. В сексуално отношение у капитана съществуваше деликатно равновесие между мъжките и женските черти; той съчетаваше слабостите и на двата пола, без да притежава активната сила поне на единия. За човек, съгласен да се пооттегли от светския живот, способен да събере разпилените си страсти и да ги отдаде на някаква безлична работа, на някакво изкуство или дори на налудничава идея, например да намери квадратурата на кръга, такова състояние е доста поносимо. Капитанът имаше добра служба и не жалеше сили. Говореха, че му предстои блестяща кариера. Вероятно не би изпитвал тази липса или излишество на чувства, ако не беше жена му. Но с нея той страдаше. За жалост имаше склонността да се увлича по любовниците й.

Що се отнася до връзката му с другите два основни елемента, нещата стояха по-просто. При балансирането на двата непреодолими инстинкта, към живота и към смъртта, везните се накланяха силно на едната страна — към смъртта. Ето защо капитанът беше страхливец.

Капитан Пендъртън минаваше за учен човек. Навремето, когато бе неженен млад лейтенант, имаше възможност да чете много, тъй като другите офицери избягваха стаята му в ергенските общежития или пък го посещаваха по двама, по трима. Главата му бе претъпкана със статистически данни и строго научни познания. Можеше например да опише подробно необичайната храносмилателна система на омара или зараждането и отмирането на трилобитите през палеозойската ера. Владееше отлично три езика. Разбираше малко от астрономия и бе чел много поезия. Но независимо че бе запознат с безброй отделни факти, никога досега не му бе хрумвала някаква собствена идея. Защото за раждането на една идея се изисква да свържеш два или повече известни факта. А капитанът нямаше смелост за подобно нещо.

Тази вечер, докато седеше зад бюрото си, неспособен за работа, той не се питаше за чувствата си. Отново си представи лицето на редник Уилямс. После се сети, че съседите им, семейство Лангдън, ще вечерят у тях. Майор Морис Лангдън беше любовник на жена му, но този факт не занимаваше съзнанието на капитана. Изведнъж си спомни за една отдавнашна вечер, беше скоро, след като се ожени. Тогава бе изпитал същото дълбоко безпокойство и бе решил да се разведри по необикновен начин. Подкара колата към градчето до гарнизона, където бе на служба, спря в него и дълго време обикаля из улиците. Бе късна зимна вечер. Както се разхождаше, капитанът съзря малко котенце, свряло се в един вход. Беше се сгушило на завет да се стопли. Когато се наведе, капитанът чу мъркането му. Вдигна го и почувства как то трепери в дланта му. Дълго се взира в пухкавата мила муцунка и гали топлата козинка. Котенцето бе точно на тази възраст, когато за първи път можеше да отвори широко ясните си зелени очи. Накрая капитанът го взе със себе си и пак пое по улицата. На ъгъла имаше пощенска кутия и след като се озърна, той вдигна замръзналия капак над процепа и натика вътре животинчето. След това продължи по пътя си.

Капитанът чу как задната врата се тръшна и стана от бюрото. В кухнята жена му седеше върху една маса, а Сузи, чернокожата слугиня, й събуваше ботушите. Мисис Пендъртън не бе чистокръвна южнячка. Бе родена и израсла сред армията. Баща й, който година преди да се уволни стигна до чин бригаден генерал, беше от Западното крайбрежие. Майка й обаче бе от Южна Каролина. Затова и капитанската съпруга притежаваше доста южняшки черти. Газовата им печка не бе наслоена с безброй пластове мръсотия като печката на нейната баба, но и в никакъв случай не можеше да се нарече чиста. Мисис Пендъртън се придържаше също и към разни стари южняшки схващания като например че сладкишите и хлябът остават клисави, ако тестото не се разточи върху мраморна маса. Поради тази причина веднъж, когато капитанът бе командирован в Скофийлд Баракс, мъкнаха масата, върху която тя сега седеше, по целия път до Хавай и обратно. Но ако се случеше жена му да намери в храната си къдрав черен косъм, тя съвсем спокойно го отстраняваше на салфетката си и продължаваше да вечеря с апетит, без ни най-малко да се погнуси.

— Сузи — попита мисис Пендъртън, — хората имат ли воденички като пилетата?

Капитанът стоеше на прага, незабелязан нито от жена си, нито от слугинята. Освободена от ботушите, мисис Пендъртън заобикаля боса из кухнята. Извади един свински бут от фурната и го поръси със захар и галета. Наля си още уиски, този път само половин чаша, и с внезапно оживление изигра кратък скоклив танц. Капитанът беше страшно ядосан на жена си и тя го усещаше.

— За бога, Лионора, качи се и си обуй някакви обувки.

В отговор на забележката му мисис Пендъртън си затананика, мина покрай него и влезе в дневната.

Капитанът тръгна след нея.

— Същинска повлекана си… да се мъкнеш така из къщата.

В камината бе стъкнат огън и мисис Пендъртън се наведе да го запали. Гладкото й миловидно лице бе поруменяло. Над горната й устна проблясваха капки пот.

— Семейство Лангдън ще дойдат всеки момент. Ти така ли смяташ да седнеш на масата?

— Естествено — каза тя. — А защо не, глупчо сбъркан!

— Отвращаваш ме — изрече капитанът със студен сух глас.

При тези думи мисис Пендъртън се изсмя рязко; макар и приглушен, смехът й прозвуча сатанински, сякаш бе научила дългоочаквана скандална новина или се бе сетила за някой остроумен виц. Тя съблече пуловера си, смачка го на топка и го запрати в ъгъла на стаята. След това бавно разкопча бричовете си и ги свали. За миг остана гола пред камината. На светлозлатистите и оранжеви пламъци тялото й изглеждаше великолепно. Раменете й бяха изправени, така че ключицата й изпъкваше в лека извивка. Между кръглите й гърди синееха тънки венички. След няколко години тялото й щеше да разцъфти като роза с отворен цвят, но сега бе нежно закръглено и стегнато, защото го поддържаше с езда. Въпреки че стоеше неподвижна и спокойна, потръпваше недоловимо, сякаш при докосване на бялата й плът човек би почувствал бавното движение на алената й кръв. Докато капитанът я гледаше зашеметено с възмущението на човек, на когото са ударили плесница, тя спокойно се отправи към вестибюла, за да се качи горе. Входната врата беше отворена и откъм тъмната нощ полъхна вятър, който разлюля едно бронзово кичурче, отскубнало се от кока й.

Бе вече на средата на стълбите, когато капитанът се опомни и хукна разтреперан след нея.

— Ще те убия! — викна й със задавен глас. — Окото ми няма да мигне.

Стиснал парапета и опрял крак на второто стъпало, той се приведе наежено, готов да скочи и да я повали.

Тя се обърна бавно и равнодушно го изгледа, преди да проговори:

— Виж какво, момчето ми, случвало ли ти се е някога гола жена да те хване за яката и с ритници да те изхвърли на улицата?

Капитанът не помръдна, докато тя не влезе в банята. После облегна глава върху протегнатата си ръка и се отпусна на парапета с цялата си тежест. От гърлото му се изтръгнаха дрезгави звуци, подобни на хлипове, но в очите му нямаше сълзи. След известно време той се изправи и изтри с кърпичка врата си. И едва тогава забеляза, че входната врата е отворена, цялата къща е ярко осветена и всички щори са вдигнати. Усети, че му прилошава. Току-виж, някой е минал по тъмната улица край къщата. Сети се за войника, когото наскоро остави край гората. Дори и той можеше да е видял какво се случи. Капитанът се озърна, обзет от ужас. После се върна в кабинета си, където имаше шише силно бренди.

Лионора Пендъртън не се боеше от никого — нито от човек, нито от звяр, нито пък от дявола, а бог не познаваше. При споменаване на името господне тя се сещаше единствено за стария си баща, който понякога в неделя следобед четеше Библията. От тази книга си спомняше ясно две неща: едното бе, че Христос е бил разпънат на кръст на някакво място, наречено Голгота, а другото, че веднъж е яздил някъде ослица[1]. А какво може да се очаква от някого, който язди ослица!

Само след пет минути Лионора Пендъртън бе забравила скандала с мъжа си. Пусна водата да напълни ваната и си приготви дрехите за вечерта. Тя бе предмет на оживени клюки сред жените от гарнизона, според които миналото и настоящето й бяха върволица от любовни авантюри. Но повечето одумки на тези жени се основаваха на слухове и предположения, защото Лионора Пендъртън обичаше спокойния живот и ненавиждаше всякакви усложнения. Когато се омъжи за капитана, беше девствена. Четири дни след сватбата все още бе девствена, а на петата нощ състоянието й не се промени особено — само дотолкова, че бе леко озадачена. За останалото е трудно да се гадае. Самата тя вероятно преценяваше любовните си авантюри по своя собствена система — в сметките й старият полковник от Левънуърт получаваше, да речем, половин единица, а младият лейтенант от Хавай поне три-четири. Но през последните две години съществуваше само майор Морис Лангдън. Не й трябваше друг.

В гарнизона Лионора Пендъртън се славеше като добра домакиня, отлична спортистка и дори като изискана лама. Ала у нея имаше нещо, което смущаваше приятелите и познатите й. Усещаха някаква особеност в характера й, която не можеха да разгадаят. Истината е, че не беше умна, и този печален факт не се проявяваше, когато бе на гости, в конюшните или на вечеря. За състоянието й знаеха само трима души — старият й баща, генералът, който се бе тревожил много, докато тя се омъжи; мъжът й, който считаше, че тъпотата с присъща на всички жени под четиридесет години, и майор Морис Лангдън, който поради тази причина я обичаше още повече. И при смъртна заплаха не би могла да умножи дванадесет по тринадесет. Ако се наложеше да напише писмо, например, за да благодари на чичо си за чека, изпратен по случай рождения й ден, или за да поръча нова юзда, това се превръщаше в голямо изпитание. Тя се затваряше със Сузи в кухнята, където се уединяваха като учени. Сядаха на маса, отрупана с бели листове и няколко добре подострени молива. След като и последната чернова бе готова и преписана, бяха така изтощени, че изпитваха нужда да пийнат нещо успокоително и ободряващо.

Тази вечер Лионора Пендъртън с удоволствие се потопи в топлата вана. После бавно облече дрехите, които бе извадила на леглото — семпла сива пола, син ангорски пуловер и перлени обеци. В седем часа слезе долу. Гостите вече я чакаха.

Тя и майорът бяха възхитени от вечерята. Най-напред сервираха бульон. После поднесоха шунка с гарнитура от зелена салата, обилно поръсена с олио, захаросани сладки картофи с шоколадова заливка, които на светлината изглеждаха като прозрачен кехлибар, а също и кифлички. Сузи сервира зеленчуците само веднъж и остави блюдата между майора и Лионора, тъй като те си хапваха с удоволствие. Майорът седеше облакътен на масата и се чувстваше съвсем като у дома си. Смуглото му лице имаше ведро, жизнерадостно и дружелюбно изражение. Беше симпатичен не само на офицерите, но и на войниците. Като се изключи, че обсъдиха случилото се с Жар-птица, вечеряха мълчаливо. Мисис Лангдън почти не докосна чинията си. Беше дребна и крехка тъмнокоса жена с голям нос и чувствени устни. Бе много болна и й личеше. Болестта й не беше само физическа, измъчваха я терзания и смъртни страхове, и сега бе на прага на лудостта. Капитан Пендъртън седеше с изправен гръб и плътно прибрани лакти. Проговори само колкото да поздрави майора за някакъв медал, който бе получил. По време на вечерята той на няколко пъти почука по ръба на чашата си, като се вслушваше в чистия приятен звън. Най-накрая поднесоха горещ пай с мляно месо. След това четиримата отидоха във всекидневната да си поговорят и да играят карти.

— Изумително готвиш, скъпа — заяви мило и простичко майорът.

Четиримата около масата не бяха сами. Навън в есенния мрак стоеше един мъж и безмълвно ги наблюдаваше. Във въздуха се носеше острият свеж мирис на борове, а в близката гора свиреше вятър. По небето проблясваха ледени звезди. Мъжът, който ги наблюдаваше, стоеше така близо до прозореца, че дъхът му бе запотил студеното стъкло.

Всъщност редник Уилямс бе видял мисис Пендъртън, когато тя тръгна от камината и се заизкачва по стълбите към банята. Никога преди това младият войник не бе виждал гола жена. Бе отраснал само сред мъже. От баща си, който имаше съвсем малка ферма и всяка неделя проповядваше в една католическа църква, бе научил, че жените носят в себе си смъртоносна заразна болест, която причинява слепота у мъжете, осакатява ги и ги обрича на вечни мъки. И в армията дълго бе слушал за тази лоша болест и дори самия него веднъж месечно го подлагаха на лекарски преглед, за да установят дали е бил с жена. По свое желание от осемгодишна възраст редник Уилямс не бе докосвал, заговарял или дори поглеждал жена.

Бе закъснял, докато събере влажните изгнили листа от гората. Най-накрая, след като изпълни заръката, той прекоси моравата пред къщата на път за вечеря в столовата. Случайно погледна към ярко осветения вестибюл. И от този миг не можа да се откъсне оттам. Стоеше неподвижно в тъмната нощ с отпуснати ръце. Когато на вечеря режеха шунката, той преглътна жадно. Но не отместваше сериозния си дълбок поглед от съпругата на капитана. Изражението на застиналото му лице не се променяше от видяното, но от време на време той присви ваше златистокафявите си очи, като че ли замисляше някакъв хитър план. След като жената на капитана напусна трапезарията, той поседя край прозореца още малко. После се обърна и съвсем бавно си тръгна. От светлината зад него върху гладко окосената трева на моравата се очертаваше издължената му размазана сянка. Войникът се отдалечаваше с безшумна стъпка, обладан от тъмни страсти.

[1] При влизането си в Йерусалим Исус Христос е яздел ослица (библ.). — Б.пр. ↑

Втора глава

Рано на другата сутрин редник Уилямс отиде в конюшните. Слънцето още не беше изгряло, въздухът бе студен и кристалночист. Млечни ивици мъгла се стелеха по плажната земя. Небето беше сребристосиво. Пътеката, която водеше към конюшните, минаваше покрай стръмна скала, от която се виждаше цялото бранище. Гората бе обагрена с най-ярките есенни цветове. Сред тъмнозеленото на боровете пъстрееха пурпурни и жълти петна. Редник Уилямс крачеше бавно по застланата с листа пътека. Понякога спираше и заставаше неподвижно в позата на човек, който се заслушва в далечен вик. Загорялата му кожа бе поруменяла от утринния хлад. По устните му все още имаше следи от млякото, което изпи на закуска. Както се помайваше и спираше, стигна конюшните точно по изгрев-слънце.

Вътре все още бе тъмно. Нямаше никой. Въздухът бе тежък, спарен, кисело-сладникав. Като минаваше между яслите, войникът дочуваше спокойното дишане на конете; от време на време някое добиче изпръхтяваше сънено или кротичко процвилваше. Безмълвни блестящи очи се обръщаха към него. Младият войник извади от джоба си книжна кесия със захар и скоро ръцете му се затоплиха от слюнка и започнаха да лепнат. Спря край една кобила, която всеки момент щеше да роди. Погали издутия й корем и постоя известно време, обгърнал с ръце врата й. След това пусна мулетата на двора. Войникът не остана дълго сам с животните — скоро и другите мъже се явиха на работа. Беше събота и в конюшните бе доста оживено, тъй като сутрин се провеждаха уроци по езда за децата и жените от гарнизона. Екна глъч, забумтяха тежки стъпки. Конете започнаха да тъпчат неспокойно пред яслите си.

Мисис Пендъртън бе между първите ездачи, пристигнали тази сутрин. И както в повечето случаи, придружаваше я майор Лангдън. Но за разлика от друг път днес с нея се появи и капитан Пендъртън, който обикновено яздеше сам късно следобед. Тримата седнаха на оградата на двора да почакат, докато оседлаят конете им. Редник Уилямс изведе първо Жар-птица. Оказа се, че раната, от която жената на капитана се бе оплакала предишния ден, съвсем не е толкова страшна. На предния крак имаше леко ожулване, намазано с йод. Щом го изведоха навън, под яркото слънце, конят нервно разшири ноздри, изви дългата си шия и се огледа наоколо. Козината му бе атлазено гладка. Гъстата му грива блестеше на слънцето.

На пръв поглед Жар-птица бе твърде едър и тромав за чистокръвен кон. Задницата му бе широка и месеста, а краката — въздебели. Но той препускаше възхитително — вихрено и напето, — а веднъж на надбягванията на Камдън надмина дори собствения си баща, който бе шампион. Когато мисис Пендъртън го възседна, той се изправи два пъти на задни крака и понечи да хукне по пътеката към моста, но юздите го възпряха. После, като опъваше мундщука с извит врат и вирната опашка, яростно отскочи встрани и на муцуната му изби пяна. Докато траеше това съперничество между кон и ездач, мисис Пендъртън се смееше високо и говореше на Жар-птица с разтреперан от умиление и възбуда глас: „Ах ти, палавнико сладък, ах ти!“. Борбата свърши така неочаквано, както бе започнала. Но тъй като до това кратко стълкновение се стигаше всяка сутрин, то едва ли вече можеше да се нарече борба. Когато конят за първи път дойде в конюшните — на две години, още необязден, съпротивата му не бе на шега. На два пъти хвърли мисис Пендъртън на земята. А веднъж, когато тя се върна от езда, войниците забелязаха, че долната й устна е прехапана и на пуловера и ризата й има кръв.

Но сега тази неизменна схватка не бе на сериозно, а се разиграваше умишлено и театрално — шеговита пантомима за собствено удоволствие и забавление на околните. Дори когато на устата му се появяваше пяна, конят се движеше с малко превзета грациозност, сякаш съзнаваше, че го наблюдават. А когато всичко свършеше, той заставаше съвсем неподвижно и изпръхтяваше точно както един млад съпруг би въздъхнал с усмивка и би свил рамене, когато отстъпва пред волята на любимата си опърничава жена. Като се изключат тези мними буйства, конят бе съвсем опитомен и кротък.

Войниците, обслужващи конюшните, бяха измислили прякори на всички ездачи и помежду си ги наричаха с тях. Казваха на майор Лангдън, Бивола, защото при езда свиваше широките си четвъртити рамене и снишаваше глава. Майорът бе изкусен ездач. Като млад лейтенант се бе прославил на игрището за поло. А ето че капитан Пендъртън бе слаб ездач, но той и не подозираше това. Седеше сковано на седлото и не променяше позата, показана му от треньора по езда. Ако можеше да се види отзад, сигурно изобщо нямаше да се качи на кон. Хълбоците му се подрусваха отпуснато на седлото. Поради тази причина сред войниците бе известен като капитан Дропльо. Мисис Пендъртън наричаха просто Лейди, тъй като й се възхищаваха и я почитаха.

Тази сутрин тримата потеглиха в бавен ход. Мисис Пендъртън водеше. Редник Уилямс стоеше и ги наблюдаваше, докато се скриха от погледа му. Скоро копитата зачаткаха по каменливата пътека и той разбра, че са се впуснали в лек галоп. Сега слънцето грееше по-ярко, а небето бе лъчисто, наситеносиньо. Из свежия въздух се носеше мирис на тор и горящи листа. Войникът тъй дълго стоя неподвижен, че накрая сержантът се приближи до него и му подвикна добродушно: „Хей, докога ще зяпаш така?“. Конският тропот бе заглъхнал. Младият войник отметна перчема от челото си и бавно закрачи към конюшните да се залови за работа. През целия ден не продума.

Късно вечерта редник Уилямс облече чисти дрехи и отиде в гората. Вървеше покрай бранището, докато стигна до мястото, което бе осякъл по желание на капитан Пендъртън. Сега къщата не грееше ярко осветена както преди. Бяха запалени само лампите в едната стая на горния етаж вдясно и в малкия вестибюл пред дневната. Когато се приближи, войникът видя, че капитанът е сам в кабинета си: това означаваше, че жена му е в осветената стая на горния етаж, където щорите бяха спуснати. Къщата беше нова както всички останали къщи на улицата, така че не бе имало кога в двора да израстат декоративни храсти. Капитанът обаче беше наредил отстрани да се пресадят дванадесет лигуструма, за да не изглежда мястото диво и голо. Под прикритието на тези вечнозелени храсти едва ли щяха да забележат войника. Той беше така близо до капитана, че ако прозорецът бе отворен, можеше да се протегне и да го докосне с ръка.

Капитан Пендъртън седеше до бюрото си с гръб към редник Уилямс. Четеше, но не го свърташе на едно място. Освен книгите и вестниците на бюрото му имаше пурпурна стъклена кана, термос с чай и кутия цигари. Пиеше горещ чай и червено вино. През десетина-петнадесет минути поставяше нова цигара в кехлибареното си цигаре. Работи до два часа и през всичкото това време войникът го наблюдаваше.

От тази нощ започна нещо странно. Всяка вечер войникът идваше откъм гората и наблюдаваше всичко, което ставаше в къщата на капитана. Прозорците на трапезарията и дневната бяха с дантелени пердета, през които се виждаше вътре, но самия него не можеха да забележат. Той стоеше до прозореца, като надничаше отстрани, така че светлината не падаше върху лицето му. Вътре не се случваше нищо особено. Често прекарваха вечерите навън и се завръщаха едва след полунощ. Веднъж бяха поканили шестима души. Но най-често им гостуваше майор Лангдън, който идваше сам или с жена си. Пиеха, играеха карти и разговаряха в дневната. Войникът не откъсваше очи от жената на капитана. По това време у редник Уилямс настъпи някаква промяна. Навикът му внезапно да се спира и да гледа в пространството все още не го напускаше. Често, докато чистеше някоя ясла или оседлаваше муле, изведнъж сякаш изпадаше в транс. Стоеше неподвижно, а понякога дори не чуваше, когато го викаха. Сержантът, отговаряш за конюшните, усети това и се обезпокои. Бе забелязвал такова странно държане при млади войници, затъжили се за фермата си или за някоя жена, които само мислят как да „духнат“. Но когато сержантът попита за това редник Уилямс, той отговори, че въобще за нищо не мисли.

Младият войник казваше истината. Въпреки че лицето му имаше изражение на спокойна съсредоточеност, в главата му не съществуваха никакви планове и мисли. В съзнанието му се бе запечатала гледката, видяна, като минаваше покрай осветения вестибюл на капитана. Той не мислеше особено много за Лейди или за каквото и да било друго. Но изпитваше нужда да спира и да чака, унесен в транс, защото дълбоко у него бавно и неясно започна да се заражда нещо.

Четири пъти в двадесетгодишния си живот войникът бе действал по своя воля, без да е притиснат от непосредствени обстоятелства. Всяка една от тези четири постъпки бе предшествана от същия странен транс. Първата от тях бе внезапната и необяснима покупка на една крава. Когато навърши седемнадесет години, бе събрал стотина долара от копане и бране на памук. С тези пари си купи крава и я нарече Перла. Във фермичката на баща му, която се обработваше само с едно муле, не им беше нужна крава. Нямаха право да продават млякото, защото паянтовият им обор не отговаряше на изискванията на държавния контрол, а млякото, което дояха, бе твърде много за скромното им домакинство. През зимните утрини момчето ставаше преди съмване и отиваше с фенера до яслата на кравата. Докато я доеше, притискаше чело до топлия хълбок и тихо, и настойчиво й шепнеше нещо. Загребваше шепи пенливо мляко от ведрото и пиеше на големи бавни глътки.

Второто нещо беше, че неочаквано и страстно заяви вярата си в бога. Той винаги бе седял кротко на някоя от задните пейки в църквата, където в неделя баща му проповядваше. Но една вечер по време на проповед той внезапно скочи на амвона. Започна да призовава бога със странни налудничави викове, затъркаля се по пода, загърчи се. После в продължение на една седмица беше съвсем безжизнен и никога вече не потърси бога по този начин.

Третото бе престъпление, което той извърши и успешно скри. Четвъртото беше постъпването в армията.

Всяка една от тези случки бе станала съвсем ненадейно, без съзнателно да я обмисля. И все пак, колкото и да е чудно, той бе подготвен за тях. Например точно преди да купи кравата, дълго време се взира в пространството, после разчисти един навес до плевнята, който се използваше за складиране на разни вехтории. Когато заведе кравата вкъщи, за нея вече имаше готово място. По същия начин, преди да се запише в армията, свърши едно друго, което имаше да върши. Но всъщност той не знаеше, че ще купи крава, преди да преброи парите си и да я хване за повода. И едва след като прекрачи прага на канцеларията за записване на новобранци, смътните представи у него се избистриха в мисъл и му стана ясно, че ще постъпи в армията.

В продължение на близо две седмици, спотайвайки се, редник Уилямс разузнаваше дома на капитана. Научи навиците на домакинството. Слугинята обикновено си лягаше в десет часа. Когато мисис Пендъртън прекарваше вечерта вкъщи, около единадесет се качваше в стаята си и изгасваше лампата. Капитанът обикновено работеше от десет и половина до два часа.

После, на дванадесетата нощ, войникът закрачи през гората по-бавно от обикновено. Отдалече видя, че къщата свети. На небето блестеше бяла ярка луна. Нощта бе сребриста и студена. Като излезе от гората, за да прекоси моравата, войникът се виждаше съвсем ясно. В дясната си ръка държеше джобно ножче и бе сменил неугледните си ботуши с кецове. От дневната се дочуваха гласове. Войникът приближи до прозореца.

— Бий ме, Морис — каза Лионора Пендъртън. — Този път можеш да ме сразиш.

Майор Лангдън и жената на капитана играеха на „двадесет и едно“. Обзаложили се бяха просто и ясно: ако майорът спечелеше всички жетони на масата, щеше да получи Жар-птица за една седмица. А спечелеше ли ги Лионора, получаваше бутилка от любимото си уиски. През последния час майорът обра повечето от жетоните. Красивото му лице се бе зачервило от огъня в камината, а токът на ботуша му отмерваше военен марш.

Около слепоочията косата му бе вече прошарена, а късите му мустачки сивееха. Тази вечер носеше униформа. Едрите му рамене бяха приведени. Чувстваше се уютно и приятно, освен когато вдигнеше глава към жена си. Тогава светлите му очи гледаха неспокойно и умоляващо. Срещу него седеше Лионора с вглъбено сериозно изражение и под масата се опитваше да събере на пръсти четиринадесет и седем. Накрая тя остави картите.

— Би ли ме?

— Не, скъпа — каза майорът. — Точно двадесет и едно.

Капитан Пендъртън и мисис Лангдън седяха край камината, но някак сковано. Тази вечер и двамата бяха нервни и разговаряха за градинарство с мрачно оживление. За нервността им имаше основателни причини. А напоследък и майорът не бе тъй безгрижен, както преди. И дори Лионора смътно долавяше всеобщата потиснатост. Защото преди няколко месеца между четиримата се бе случило нещо странно и трагично. Една вечер седяха, както и сега и изведнъж мисис Лангдън, която изгаряше от температура, излезе от стаята и хукна към дома си. Майорът не я последва веднага, тъй като вече бе доста замаян от уискито. По-късно Анаклето, слугата филипинец на Лангдънови, се втурна в стаята, като ридаеше и гледаше с безумен ужас, и те го последваха, без да кажат дума. Намериха мисис Лангдън в безсъзнание — бе отрязала нежните зърна на гърдите си с градинарската ножица.

— Иска ли някой нещо за пиене? — попита капитанът.

Всички бяха ожаднели и капитанът отиде в кухнята за още едно шише газирана вода. Дълбокото му безпокойство се дължеше на съзнанието, че нещата не могат дълго да продължат така. И въпреки че връзката между майор Лангдън и Лионора го измъчваше, той се ужасяваше от каквато и да било възможна промяна. Всъщност чувството, което го терзаеше, бе доста особено: той ревнуваше жена си толкова, колкото и любовника й. През последната година започна да храни към него такива чувства, които от всичко изпитано до този момент най-много се доближаваха до любов. Жадуваше да се издигне в очите на този мъж. Понасяше положението си на рогоносец с цинична благонамереност, която в гарнизона уважаваха. Сега, като наливаше питието на майора, ръката му трепереше.

— Много работиш, Уелдън — каза майор Лангдън. — Послушай ме, не си заслужава. Най-важното е здравето, защото, ако го изгубиш, какво става? Лионора, хайде още една игра.

Като наливаше на мисис Лангдън, капитан Пендъртън отбягваше очите й. Толкова я ненавиждаше, че не можеше да я гледа. Тя седеше безмълвно и сковано пред огъня и плетеше. Лицето й бе смъртнобледо, а устните — доста подути и напукани. Дълбоките й черни очи бляскаха трескаво. Беше на двадесет и девет години, две години по-млада от Лионора. Говореха, че навремето имала хубав глас, но никой в гарнизона не я бе чувал да пее. Като погледна към ръцете й, на капитана му се повдигна. Те бяха съвсем тънки, почти съсухрени, с дълги крехки пръсти, а кожата от кокалчетата до китката бе осеяна с нежна мрежа от зеленикави вени. Капитанът често се опитваше да уязви тази жена с най-различни подли и хитри средства. Мразеше я най-вече заради пълното й безразличие към самия него. Ненавиждаше я и защото бе зависим от нея — тя знаеше и пазеше в тайна нещо, което, разчуеше ли се, можеше да му причини най-ужасни неприятности.

— Още един пуловер за съпруга, така ли?

— Не отвърна тя тихо. — Просто не съм решила за кого го плета.

Изведнъж на Алисън Лангдън й се доплака. Беше се размислила за своето момиченце Катрин, умряло преди три години. Знаеше, че трябва да си отиде и да си легне; прислужникът Анаклето щеше да се погрижи за нея. Беше изнервена и болезнено чувствителна. Дразнеше се дори от това, че не знае за кого е този пуловер. Започна да плете едва когато научи за любовната връзка на мъжа си. Отначало му изплете няколко пуловера. След това изплете костюм за Лионора. Първите месеци не можеше напълно да повярва, че е способен на такава измяна. Когато най-накрая с презрение се отказа от него, отчаяно се вкопчи в Лионора. Започна едно от онези странни приятелства между изоставената съпруга и любовницата. Ала мисис Лангдън съзнаваше, че мъчителната емоционална привързаност, породена от възмущение и ревност, не е достойна за нея. Тя скоро изчезна от само себе си. Почувства, че очите й се пълнят със сълзи, и отпи глътка уиски, за да се стегне, въпреки че заради сърцето й бе забранено да пие. Самата тя не понасяше вкуса на уискито. Предпочиташе да пийне чашка сладък ликьор или малко шери, или дори кафе. Но сега пиеше уиски, защото беше сервирано и останалите пиеха, а и нямаше какво друго да се прави.

— Уелдън! — извика внезапно майорът. — Жена ти тришира! Надникна под картата да види дали й трябва.

— Не съм. Ти ме хвана, преди да я видя. Какво имаш?

— Чудя ти се, Морис — каза капитан Пендъртън. — Нима не знаеш, че на карти никога не можеш да вярваш на жени.

Мисис Лангдън слушаше тези приятелски шеги с онова безпомощно изражение, появяващо се често в очите на хора, които дълго време са боледували и са зависели от грижите или нехайството на други. От вечерта, когато се втурна към дома си и се нарани, непрекъснато изпитваше срам, от който й се повдигаше. Беше сигурна, че всеки, който я погледне, си мисли за това, което е направила. Всъщност тази скандална случка не се разчу: освен присъстващите в стаята за нея знаеха само лекарят, сестрата и младият прислужник, филипинецът, който от седемнадесетгодишна възраст бе край мисис Лангдън и я обожаваше. Тя престана да плете и попипа лице с върховете на пръстите си. Знаеше, че трябва да стане, да напусне стаята и да скъса с мъжа си завинаги. Но по-късно я обзе пълна безпомощност. Къде, по дяволите, щеше да се дене? Когато се опитваше да мисли какво ще стане по-нататък, започваше да си представя страхотии и се разтърсваше в нервни конвулсии. И през цялото време, без да има сили да помръдне, изпитваше чувството, че я чака голяма злочестина.

— Какво ти е, Алисън? — попита Лионора. — Гладна ли си? В хладилника има нарязано пиле. — През последните няколко месеца Лионора често се обръщаше към мисис Лангдън по особен начин. Престараваше се, като разтегляше и извиваше устни, за да оформи думите, и говореше с разумния и внимателен тон, с който човек се обръща към някой побъркан нещастник.

— Има и бяло, и черно месо. Много е хубаво. Ммм?

— Не, благодаря.

— Сигурна ли си, че не искаш нищо, скъпа? — попита майорът. — Какво ти има?

— Нищо. Добре ми е. Но може ли… да не тропаш така по пода. Дразниш ме.

— Прощавай.

Майорът дръпна краката си изпод масата и ги кръстоса настрани. Отначало той наивно вярваше, че жена му не знае нищо за неговата връзка. Все по-трудно му ставаше обаче да се залъгва с тази успокоителна мисъл. От напрежение да не приеме истината бе получил хемороиди и едва ли не бе нарушил доброто си храносмилане. Стараеше се и успяваше да гледа на явното й страдание като на нещо болезнено и типично женско, което съвсем не зависи от него. Спомни си една случка скоро след като се бяха оженили. Бе завел Алисън на лов за яребици и въпреки че тя вземаше уроци по стрелба, никога преди не бе ходила на лов. Бяха подплашили едно ято и още си спомняше фигурата, която летящите птици образуваха на фона на зимния залез. Тъй като не изпускаше Алисън от очи, успя да свали само една яребица и галантно настоя да бъде нейна. Но когато тя взе птицата от устата на кучето, мъжът й забеляза, че лицето й се е променило. Птицата бе все още жива и той й разби главата, без да му трепне окото, а после й я върна. Алисън пое топлото разпердушинено телце, което при падането си бе някак унизено, и се взря в мъртвите стъклено черни очички. После избухна в плач. Ето това майорът наричаше „женско“ и „болезнено“ — мъжете напразно се опитваха да го разгадаят. Когато напоследък се притесняваше за жена си, майорът инстинктивно като средство за защита — си спомняше за лейтенант Уайнчек, който беше ротен командир в неговия батальон и близък приятел на Алисън: и сега, когато лицето й му причини угризения, за собствено успокоение той каза:

— Май спомена, че си прекарала следобеда с Уайнчек?

— Да, с него бях — каза тя.

— Ами хубаво. Как ти се стори той?

— Доста добре. — Изведнъж реши да подари пуловера на лейтенант Уайнчек, който сигурно щеше да му се зарадва и да го носи. Надяваше се да не му е много широк в раменете.

— А, онзи ли? — обади се Лионора. — Какво, за бога, намираш у него, Алисън, така и не проумявам. Е, знам, че се събирате и водите интелектуални разговори. Той ме нарича „мадам“. Не може да ме понася и само повтаря: „Да, мадам“, и: „Не, мадам“. Представи си!

Мисис Лангдън се усмихна малко кисело, но си замълча.

Тук може би трябва да се кажат няколко думи за този лейтенант Уайнчек, въпреки че освен мисис Лангдън никой в гарнизона не се интересуваше от него. В армията съвсем го бяха отписали, тъй като наближаваше петдесетте, а още не бе произведен капитан. Зрението му бе толкова слабо, че скоро трябваше да се пенсионира. Живееше в един от жилищните блокове, предназначени за лейтенанти ергени, повечето от които съвсем наскоро бяха завършили Уест Пойнт. Двете му стаички бяха претъпкани с вещи, събирани цял живот, включително един роял, полица с грамофонни плочи, стотици книги, една ангорска котка и десетина саксии с цветя. Отглеждаше и пълзящо растение, което се виеше по стените на дневната му; често се случваше някой да се спъне в празна бирена бутилка или кафена чаша, оставена на земята. А отгоре на всичко възрастният лейтенант свиреше на цигулка. Откъм стаите му се разнасяха самотните звуци на партия от струнно трио или квартет — мелодия, която щом чуеха, минаващите по коридора млади офицери се почесваха по главата и си намигаха. Мисис Лангдън често идваше тук късно следобед. Заедно с лейтенант Уайнчек свиреха сонати от Моцарт или пиеха кафе и ядяха джинджифилови сладки пред камината. Освен всички други беди лейтенантът беше и беден, тъй като се мъчеше да изучи двама свои племенници. За да свързва двата края, трябваше да си налага безброй дребни лишения. А единствената му униформа бе така износена, че при официални случаи се явяваше само ако е съвсем наложително. Когато мисис Лангдън научи, че той сам се кърпи, започна да носи със себе си несесера за ръкоделие и да се грижи за бельото и чаршафите на лейтенанта. Понякога двамата отиваха с колата на майора на концерти в града, който бе на около сто и петдесет мили. При тези случаи те взимаха и Анаклето.

— Залагам всичко на тази ръка и ако спечеля, жетоните са мои до един — заяви мисис Пендъртън. — Време е да приключваме тази игра.

Като раздаваше картите, мисис Пендъртън успя да вземе асо и поп от скута си и да спечели двадесет и едно. Всички в стаята видяха това, а майорът се подсмихна. Видяха също и как, мушнал ръка под масата, майорът потупа Лионора по бедрото, преди да отмести назад стола си. В този момент мисис Лангдън сложи плетката в чантата си.

— Аз трябва да си ходя — каза тя. — Но ти, Морис, остани и не разваляй компанията. Лека нощ на всички.

Мисис Лангдън тръгна доста бавно и сковано, а когато излезе, Лионора попита:

— Чудя се сега пък какво й има.

— Знам ли! — рече унило майорът. — Май ще трябва да си вървя. Но хайде първо още една игра.

На майора никак не му се напускаше веселата компания, но след като се сбогува с Пендъртънови, постоя малко на алеята пред къщата. Гледаше нагоре към звездите и си мислеше колко е несправедлив понякога животът. Изведнъж си спомни за бебето, което умря. През какъв ад само премина! При родилните си мъки Алисън се бе вкопчила в Анаклето (той, майорът, не можеше да издържи). Цели тридесет и три часа тя надаваше викове и когато лекарят й казваше: „Не полагате достатъчно усилия. Напъвайте!“, малкият филипинец също се напъваше със свити колене и плувнало в пот лице, като се присъединяваше към всеки писък на Алисън. После, когато всичко свърши, откриха, че показалецът и средният пръст на бебето са сраснали. Единствената мисъл, която споходи майора, бе, че ако трябва да докосне бебето, ще се разтрепери от ужас.

Това се проточи единадесет месеца. Тогава той служеше в Средния запад. Когато се връщаше у дома, целият в сняг, намираше някоя студена рибена салата в хладилника. Лекари и сестри сновяха из цялата къща. Обикновено Анаклето беше на горния етаж, вдигнал някоя пелена към лампата, за да провери дали бебето не я е изцапало, или го държеше вместо Алисън, докато тя, стиснала зъби, сновеше нагоре-надолу из стаите. Когато всичко свърши, почувства облекчение. Но не и Алисън! Тя беше като попарена! И стана ужасно, ужасно дребнава. Да, животът можеше да бъде и печален.

Майорът отвори входната врата и видя Анаклето, който слизаше по стълбите. Малкият филипинец се движеше напето и самоуверено. Носеше сандали, меки сиви панталони и морскосиня ленена риза. Дребното му плоско лице бе млечнобяло, а черните му очи блестяха. Изглежда, не забеляза майора. Но след като слезе по стълбите, той застана на пръсти подобно на балерина и леко подскочи.

— Откачен! — каза майорът. — Как е тя?

Анаклето повдигна вежди и бавно притвори нежните си бледи клепачи.

— Très fatiguée.[1]

— А! — извика яростно майорът, тъй като не разбираше и дума френски. — Вуле ву руни муни муу! Питам те как е!

— C’est les…[2] — Но самият Анаклето бе започнал да учи френски съвсем наскоро и не знаеше как е думата „синуси“. Въпреки това обаче завърши отговора си колкото се може по-достойно:

— Maître Corbeau sur un arbre perché[3], майоре. Той се спря, щракна с пръсти и после добави замислено, сякаш говореше на себе си: — Малко горещ бульон, чудничък бульон…

— Разбъркай едно уиски със сода и лимон — нареди майорът.

— Изведнъж — каза Анаклето. Той много добре знаеше, че „изведнъж“ не може да се употреби вместо „веднага“, тъй като английският му беше безупречен и изговаряше думите ясно, като имитираше дикцията на мисис Лангдън; направи тази грешка само за да подразни още повече майора. — Ще го донеса, щом приготвя подноса и обслужа мадам Алисън.

Според часовника на майора приготовлението на този поднос трая тридесет и осем минути. Малкият филипинец подскачаше оживено из кухнята и донесе ваза с цветя от трапезарията. Майорът го наблюдаваше, подпрял космати ръце на хълбоците си. През цялото време Анаклето тихичко и оживено си мърмореше нещо. Господарят му долови, че споменава за някой си Рудолф Съркин и за котка, която се разхождала във витрината на сладкарски магазин с парченца захаросани фъстъци, полепнали по козината й. Майорът така и не го дочака, а сам си направи коктейла и си изпържи две яйца. Когато тридесет и осем минутният поднос бе приготвен, Анаклето кръстоса крака, сключи ръце зад тила си и започна да се люлее бавно.

— Господи! Та ти си рядка птица — каза майорът. — Какво не бих дал да можех да те взема в моя батальон!

Малкият филипинец сви рамене. Общоизвестен факт бе убеждението му, че господ е направил огромна грешка, като е създал всички останали, освен него и мадам Алисън — единствено изключение представлявали артистите, джуджетата, големите художници и други такива знаменити люде. Той със задоволство погледна подноса. Върху него бяха поставени салфетка от жълт лен, кафява глинена кана с гореща вода и чиния с две кубчета концентриран бульон. В десния ъгъл на стаята имаше синя китайска купичка за ориз с букетче бухнали астри. Анаклето се наведе театрално, откъсна три сини листенца и ги постави на жълтата салфетка. В действителност той не беше толкова безгрижно игрив, колкото изглеждаше тази вечер. Понякога очите му ставаха неспокойни и често стрелкаше с изпитателно обвинителен поглед майора.

— Аз ще и кача подноса — каза майорът, защото въпреки че на него нямаше кой знае какво, такова нещо би зарадвало жена му и заслугата можеше да излезе негова.

Алисън седеше в леглото, подпряна на възглавници, и четеше книга. С очилата за четене лицето и сякаш бе само нос и очи, а около ъгълчетата на устата й имаше сини сенки, които й придаваха болнав вид. Беше в бяла ленена нощница и нежно розов кадифен халат. Тук бе съвсем тихо, а в камината гореше огън. Нямаше много мебели; с дебелия сив килим и червените завеси стаята изглеждаше някак съвсем гола и семпла. Докато Алисън пиеше бульона, майорът отегчено седеше на един стол до нея и се опитваше да измисли какво да каже. Анаклето пъргаво се въртеше около леглото и си подсвиркваше някаква мелодия — ту забързана и весела, ту протяжна и печална.

— Мадам Алисън! — каза внезапно той. — Съвзехте ли се вече, за да си поговорим по един въпрос?

Тя остави чашата и свали очилата си.

— Е, какво има?

— Ето какво — рече Анаклето, донесе табуретка до леглото и нетърпеливо измъкна от джоба си няколко ивички плат. — Поръчах тези мостри да ги разгледаме хубаво. Спомняте ли си костюмчето, което ви показах преди две години, като минавахме покрай витрината на „Пек енд Пек“ в Ню Йорк? — Той избра една от ивичките и й я подаде. — Този плат е точно същият.

— Но аз нямам нужда от костюм, Анаклето — каза тя.

— Имате, и още как! Повече от година вече не сте си купували никакви дрехи. А зелената рокля е bien usée[4] на лактите и е време да я дадете в благотворително дружество.

Като изстреля френския израз, Анаклето хвърли на майора поглед, изпълнен със злобна закачливост. Винаги когато ги слушаше да си говорят в тихата стая, майорът изпитваше странно чувство. Гласовете и дикцията им така си приличаха, сякаш единият бе ехо на другия. Разликата бе само в това, че Анаклето бъбреше задъхано, докато Алисън произнасяше думите отмерено и спокойно.

— Колко струва? — попита тя.

— Скъпичък е. Но такова качество не се намира по-евтино. А като си помислите колко време ще трае…

Алисън отново взе книгата.

— Ще видим.

— За бога, купи го — каза майорът. Не му беше приятно да слуша как Алисън се скъпи.

— И понеже стана дума, не е зле да поръчаме някой и друг метър повече да си ушия сако — каза Анаклето.

— Добре, но ако въобще реша да го купя.

Анаклето сипа лекарството на Алисън и докато тя го пиеше, той сгърчи лице в кисела гримаса. След това намести електрическа възглавничка зад гърба й и среса косата й. Но като тръгна да излиза от стаята, не можа да подмине спокойно голямото огледало на вратата на шкафа. Спря и се огледа, като повдигна крак с изопнати пръсти и вирна глава.

После се обърна към Алисън и отново си засвирука.

— Какво беше това? Вие с лейтенант Уайнчек го свирехте миналия четвъртък следобед.

— Началото на сонатата в ла мажор от Сезар Франк.

— Чуйте — каза Анаклето развълнувано. — Ей сега композирах един балет. Черни кадифени завеси и сумрак като в зимна привечер. Целият състав е на сцената, танцува много бавно. После като пламък грейва прожектор за солото, заслепяващ прожектор, а оркестърът подема валса, който изсвири Сергей Рахманинов. Накрая пак пускаме Франк, само че този път… — той се взря в Алисън с унесен горящ поглед — в пиянски вариант.

И като каза това, затанцува. Преди година мисис Пендъртън го беше завела да види представление на руския балет и оттогава то не му излизаше от главата. Беше запомнил всеки подскок, всяко завъртане. Застанал на сивия килим, изпълняваше бавна пантомима; постепенно движенията замряха и той спря съвсем неподвижно в съзерцателна поза, допрял пръстите на кръстосаните си крака, обути в сандали. После неочаквано се завъртя и се впусна в шеметно соло. От грейналото му лице бе ясно, че се вижда на огромна сцена като звездата на блестящ спектакъл. Алисън искрено му се наслаждаваше. Майорът местеше очи от единия към другия — гледаше ги с почуда и отвращение. Последната част на танца представляваше пиянска пародия на първата. Анаклето завърши със странна поза — забил юмрук в брадичката си, подпрял лакът с другата ръка; смръщеното му лице изразяваше недоумение.

Алисън прихна:

— Браво, Анаклето! Браво!

Те се посмяха заедно и малкият филипинец се облегна на вратата, щастлив и леко засмян. Най-сетне успя да си поеме дъх и рече въодушевено.

— Забелязали ли сте колко добре звучат „браво“ и „Анаклето“ заедно?

Алисън престана да се смее и замислено поклати глава.

— Вярно, Анаклето. Много пъти ми е минавало през ум.

На вратата малкият филипинец се поколеба. Огледа стаята, за да се увери, че на господарката му не й липсва нищо. После се вторачи в лицето й и изведнъж очите му станаха проницателни и тъжни.

— Повикайте ме, ако имате нужда — каза той делово.

Чуха го как заслиза бавно по стълбите и после заподскача. На последните стъпала явно бе предприел нещо твърде амбициозно, защото внезапно се чу глухо тупва не. Когато майорът стигна площадката на стълбите, Анаклето се надигна с храбро достойнство.

— Удари ли се? — тревожно попита Алисън от стаята си.

Анаклето погледна майора. Сълзи на гняв блестяха в очите му.

— Нищо ми няма, мадам Алисън — провикна се той.

Майорът се наведе и бавно и беззвучно заговори, като движеше устните си така, че Анаклето да може да разбере думите: „Да си бе-ше счупил гла-ва-та!“.

Анаклето се засмя, повдигна рамене и накуцвайки, влезе в трапезарията. Когато майорът се върна при жена си, тя четеше. Не го погледна и той отиде в стаята и затръшна вратата. Стаята бе тясна и доста разхвърляна, като единствената украса тук бяха купите, спечелени по изложбите на коне. На нощното му шкафче имаше отворена книга — доста сложен и претенциозен литературен труд. Мястото, докъдето бе стигнал, бе отбелязано с кибритена клечка. Майорът прехвърли около четиридесет страници — доста сносно четене за една вечер — и отново отбеляза мястото с кибритена клечка. После изпод купчината ризи в едно от чекмеджетата на скрина извади евтино списание с комикси и започна да чете за жестоки междупланетни войни.

В отсрещната стая жена му бе оставила книгата си и лежеше попривдигната от възглавниците. Лицето й бе сковано от болка, а тъмните й блестящи очи шареха неспокойно по стените. Опитваше се да си представи бъдещето. Разбира се, щеше да се разведе с Морис. Но какво да предприеме? И най-важното, можеха ли с Анаклето да се препитават сами? Открай време презираше бездетните жени, които приемат издръжка от бившите си съпрузи, а последното зрънце от гордостта й зависеше от възможността да се откаже от парите му, след като го напусне. Но какво щяха да правят те двамата с Анаклето? Година, преди да се омъжи, бе преподавала латински в девическо училище, но с нейното здраве сега това бе немислимо. Да търси работа в някоя книжарница? Би трябвало да е нещо, с което Анаклето да се справя, ако тя е болна. Дали пък двамата не можеха да си вземат лодка за лов на скариди? Веднъж на морския бряг се заприказва с ловците на скариди. Бе ден, обагрен в златисто и синьо; разказаха й много неща. По цял ден щяха да стоят с Анаклето в открито море със спуснати мрежи. Щяха да чувстват студения солен вятър, да гледат водната шир и слънцето. Алисън неспокойно отметна глава. Какви дреболии я занимаваха!

Когато преди осем месеца научи за изневярата на мъжа си, преживя тежък удар. Заедно с лейтенант Уайнчек и Анаклето бяха отишли в града с намерението да останат две денонощия, за да гледат един концерт и една пиеса. Но на втория ден тя се разболя от грип и решиха да се върнат. Късно следобед Анаклето я остави пред входната врата и се върна да закара колата до гаража. Тя спря на предната алея да разгледа някакви луковици. Вече притъмняваше и стаята на мъжа й светеше. Входната врата бе заключена и както стоеше там, видя палтото на Лионора върху шкафа във вестибюла. Почуди се защо е заключена входната врата, ако Пендъртънови са там. После реши, че сигурно приготвят коктейл в кухнята, докато Морис се къпе. И тя заобиколи отзад, но преди да влезе в къщата, Анаклето се спусна по стълбите и дребното му лице издаваше изумление и страх. Прошепна й, че трябвало да се върнат в града, тъй като бил забравил нещо. А градът беше на десет мили от дома им. И когато доста стъписана тя се заизкачва по стълбите, той я сграбчи за ръката и с ужасен глас каза решително:

— Не бива сега да влизате там, мадам Алисън.

Какъв удар бе това за нея! Тя и Анаклето се качиха обратно в колата и потеглиха към града. Не можеше да преглътне обидата, че й изменяше в нейния дом. А на всичкото отгоре, когато намалиха при пропуска, там имаше друг часови, който не ги познаваше и спря колата. Занаднича в малкото купе, сякаш бяха скрили картечница, а после се втренчи в облечения в спортно тъмнооранжево яке Анаклето, който бе готов да избухне в сълзи. Попита за имената им с тон, който говореше, че не вярва да са скрили оръжие.

Никога нямаше да забрави лицето на войника. В момента просто не можа да каже името на мъжа си. Младият войник чакаше и се взираше в нея, без да промълви нито дума. По-късно видя същия войник при конюшните, когато веднъж отиде да прибере Морис с колата. Младежът имаше странното унесено изражение на примитивните образи на Гоген. Гледаха се може би в продължение на минута, дока го най-накрая дойде един офицер.

Тя и Анаклето пътуваха в студа три часа, без да си продумат. А сетне нощем, болна и неспокойна, кроеше планове, които й се струваха съвсем глупави, щом се съмнеше. Спомни си вечерта, когато побягна от Пендъртънови и извърши онова ужасно нещо. Видя градинарските ножици, понечи да се наръга с тях и да свърши със себе си. Но ножиците бяха много тъпи. После за някакви секунди сигурно съвсем изгуби ума си, защото сама не знаеше как го стори. Алисън потрепери и закри лицето си с длан. Чу как мъжът й отвори вратата на своята стая, за да изнесе ботушите си в коридора. Тя побърза да угаси лампата.

Майорът бе прочел списанието и отново го бе скрил в чекмеджето. Изпи една последна чаша, настани се удобно в леглото и се загледа нагоре в мрака. За какво му напомняше първата среща с Лионора? Това се случи, след като бебето умря и после в продължение на цяла година Алисън лежеше в болницата или бродеше като дух из къщата. Още първата седмица, когато дойде в този гарнизон, се запозна с Лионора при конюшните и тя предложи да го разведе наоколо. Свърнаха встрани от яздитната алея и препуснаха в елегантен галоп. След като завързаха конете да отдъхнат, Лионора съзря къпини и каза, че ще си набере да направи коктейл за вечеря. И… о, господи! Докато се провираха сред храстите и пълнеха шапката му с къпини, то се случи между тях за първи път. В девет часа сутринта, само два часа след като се бяха запознали! Дори и сега му се струваше невероятно. Но как му изглеждаше тогава? О, да, като при маневри, когато трепериш цяла нощ и през палатката се процежда студен дъжд. А на сутринта се събуждащ и виждаш, че дъждът е спрял и слънцето отново грее. Наблюдаваш как спретнатите войничета варят кафе на огъня и към проясненото небе хвърчат искри. Прекрасно чувство — най-блаженото на света!

Майорът се изсмя тихо, зави се през глава и мигом захърка.

В дванадесет и тридесет капитан Пендъртън се суетеше сам в кабинета си. Работеше върху една монография и тази нощ бе напреднал съвсем малко. Изпи доста вино и чай и изпуши десетки цигари. Най-накрая съвсем заряза работата и сега сновеше неспокойно из стаята. Има такива моменти, в които най-силна е необходимостта да обичаш някого, за когото да събереш разпилените си чувства. А има и моменти, когато всички раздразнения, разочарования и страхове от живота трябва да се излеят в омраза. Нещастният капитан нямаше върху кого да излее омразата си и през последните няколко месеца се чувстваше много зле.

Отвращаваше се от дългоносата Алисън Лангдън, женския образ на библейския Йов, както и от нейния гнусен филипинец. Но той не можеше да намрази Алисън, защото тя не му даваше повод. Безкрайно се дразнеше, че й е задължен. Алисън бе единственият човек на света, който знаеше за един негов ужасен порок — капитан Пендъртън обичаше да покрадва. Той непрекъснато се бореше с желанието да задига разни вещи, които виждаше в чуждите къщи. Ала само два пъти не успя да надмогне тази своя слабост. Като седемгодишно дете така се бе разярил срещу побойника на училището, който веднъж го бе натупал, че открадна от тоалетната масичка на леля му едновремешно медальонче, в което се пазят къдрици на любимо същество. И двадесет и седем години по-късно тук, в гарнизона, капитанът се бе поддал още веднъж на изкушението.

На вечерята по случай някаква сватба той бе така очарован от един дребен сребърен предмет, че го мушна в джоба си и го отнесе вкъщи. Беше рядко красива лъжичка за десерт, старинна и изящно гравирана. Капитанът бе така омагьосан от нея (сребърните прибори у дома му бяха съвсем обикновени), че накрая не можа да устои. Когато след няколко изкусни движения плячката бе на сигурно място в джоба му, той разбра, че Алисън, която седеше до него, е видяла кражбата. Тя го погледна в очите с безкрайно изумление. Дори и сега потръпваше при мисълта за това. След като дълго се взира в него, Алисън избухна в смях — да, в смях. Смееше се така силно, че се задави и трябваше да я потупат по гърба. Най-накрая тя се извини и стана от масата. И през цялата тази мъчителна вечер, щом погледнеше към нея, Алисън се усмихваше подигравателно. Оттогава най-внимателно го наблюдаваше на масата, когато той им беше на гости. Сега лъжичката бе в кабинета му, старателно загъната в копринена кърпичка и скрита в кутийка.

Но въпреки това не намрази Алисън. Нито пък истински намрази жена си. Лионора го разяряваше до полуда, но дори и в най-необузданите пристъпи на ревност той не я мразеше повече, отколкото можеше да мрази една котка или кон, или тигърче. Капитанът крачеше из кабинета си и от време на време нервно ритваше затворената врата. Ако тази Алисън най-накрая реши да се разведе с Морис, какво ще последва? Толкова се ужасяваше от мисълта да остане сам, че не искаше дори да си представя подобна възможност.

Стори му се, че дочу шумолене, и спря да обикаля стаята. В къщата бе тихо. Преди стана дума, че капитанът бе страхливец. Понякога, когато беше сам, го обземаше неоснователен страх. И сега, когато стоеше в тихата стая, нервността и безпокойството му сякаш бяха породени не от някакви сили в самия него или от други хора — неща, които той можеше да овладее донякъде, а от някакво заплашително външно обстоятелство, което смътно долавяше. Капитанът огледа стаята с ужас. После набързо подреди бюрото си и отвори вратата.

Лионора бе заспала на килимчето пред камината във всекидневната. Капитанът я погледна и се засмя. Бе легнала на една страна и той я подритна по хълбока. Тя измърмори нещо за пълнене на пуйка, но не се събуди. Той се наведе, разтърси я, заговори й и най-накрая я изправи на крака. Но Лионора, също като дете, което трябва да се събуди, за да иде до тоалетната, преди да си легне, имаше способността да спи дори права. Докато капитанът я мъкнеше по стълбите, очите й бяха затворени и тя продължаваше да мърмори нещо за пуйката.

— Да не си мислиш, че аз ще те събличам.

Но Лионора седеше върху леглото както я остави и след като я наблюдава няколко минути, той отново се засмя и свали дрехите й. Не й облече нощница, тъй като в чекмеджетата на скрина цареше такава бъркотия, че не можа да намери нито една. Освен това Лионора предпочиташе да спи „натурално“, както се изразяваше тя. Когато я сложи да легне, капитанът се приближи до снимката на стената, която го забавляваше от години. Беше фотографията на шестнадесет-седемнадесетгодишно момиче и в долния ъгъл имаше трогателно посвещение: „На Лионора с безкрайна обич от Писана“. Този шедьовър украсяваше всяка нова спалня на Лионора повече от десет години и бе обиколил половината земно кълбо. Но когато я попита какво е станало с Писана, която известно време с била нейна съквартирантка в пансиона. Лионора промърмори нещо неясно — май чула, че Писана се удавила преди няколко години. След като продължи да я разпитва за нея, той откри, че жена му дори не си спомня истинското име на тази Писана. И въпреки това по силата на навика снимката висеше срещу леглото й пели единадесет години. Капитанът хвърли поглед към жена си, която спеше. Тя бе с гореща кръв и вече бе поотметнала завивката от голите си гърди. Усмихваше се в съня си и той помисли, че сега си похапва от пуйката, която е опекла насън.

Капитанът пиеше секонал и този навик бе толкова закоравял, че едно хапче вече нямаше никакъв ефект. Считаше, че при напрегнатата работа по обучението на пехотинците е истинска мъка нощем да лежи буден и да става съсипан на следващата сутрин. При по-малка доза спеше леко и сънуваше много. Тази вечер реши да вземе три хапчета, защото знаеше, че начаса ще потъне в дълбок непробуден сън, който ще трае шест-седем часа. Капитанът глътна хапчетата и легна в мрака с приятно предчувствие. Приспивателното му създаваше неповторимо, сладостно усещане: сякаш някаква огромна черна птица, кацнала на гърдите му, го поглеждаше със свирепи златисти очи и хищнически го обгръщаше с тъмните си криле.

Редник Уилямс продължаваше да стои отвън, след като вече от два часа всички лампи в къщата бяха загасени. Звездите поизбледняха и тъмното нощно небе стана тъмновиолетово. Ала съзвездието Орион все още блестеше ярко, а Голямата мечка пръскаше чудно сияние. Войникът заобиколи къщата и лекичко натисна задната стъклена врата. Както и очакваше, бе залостена отвътре. Но не беше плътно затворена и когато войникът пъхна острието на ножа си в пролуката, успя да повдигне резето. А иначе вратата не бе заключена.

Веднъж влязъл в къщата, редник Уилямс поспря за малко. Навсякъде бе тъмно и притихнало. Големите му блуждаещи очи започнаха да се взират в мрака наоколо, докато свикнат с него. Вече познаваше вътрешното разположение. Дългият коридор и стълбите разделяха къщата: от едната страна се намираше голямата дневна, а по-нататък стаята за прислугата. От другата страна бяха трапезарията, кабинетът на капитана и кухнята. На горния етаж отдясно имаше голяма стая и нещо подобно на килер, отляво — две спални с прилични размери. Капитанът ползваше голямата стая, а жена му спеше в стаята насреща. Войникът внимателно изкачи застланите стълби. Налагаше се да запази спокойствие. Стаята на Лейди бе отворена и щом стигна до нея, той не се поколеба. Шмугна се вътре пъргаво и безшумно като котка.

Луната нашарваше стаята с призрачни зеленикави сенки. Жената на капитана спеше така, както я бе оставил съпругът й. Меката й коса бе разпиляна на възглавницата, а леко повдигащите се гърди бяха почти открити. Върху леглото бе метната жълта копринена покривка. Въздухът бе наситен с упоителния сладникав мирис на парфюм, който се разнасяше от отворено шишенце. Бавно и внимателно войникът се приближи на пръсти до леглото и се наведе над жената на капитана. Мека лунна светлина обливаше лицата им, а той бе тъй близо, че усещаше топлия й равномерен дъх. Отначало сериозните вторачени очи на войника бяха изпълнени с любопитство, но след известно време грубото му лице се озари от блаженство. Младият войник почувства странна разливаща се сладост, каквато никога в живота си не бе изпитвал.

Той постоя така известно време, надвесен над жената на капитана. После се подпря с ръка на перваза на прозореца и полека приклекна до леглото. Крепеше се на пръстите на ходилата си, изправил гръб, а силните му, но изящни ръце лежаха върху коленете. Очите му бяха кръгли като кехлибарени копчета, а бретонът му се спускаше над челото в сплъстени кичури.

И друг път се бе случвало върху лицето на редник Уилямс да се появи такова изражение на внезапно пробудено щастие, но свидетели нямаше. Ако някой го бе зърнал в такъв миг, щяха да го изправят пред военен съд. Истината бе, че в дългите скитания из гората невинаги бе сам. Когато следобед можеше да се освободи от работа, той подкарваше някой кон от конюшните. Яздеше пет-шест мили от гарнизона до едно уединено и труднодостъпно място, отдалечено от всякакви пътеки. Тук, в гората, имаше една равна гола поляна, покрита с прежурена трева. На това самотно място войникът винаги разседлаваше коня си и го пускаше на свобода. След това се събличаше и лягаше на голяма плоска скала насред поляната. Защото имаше едно нещо, без което този войник не можеше — слънцето. Дори и в най-студените дни той неподвижно лежеше гол, докато слънчевите лъчи проникваха в тялото му. Понякога, все още необлечен, се изправяше на скалата и се плъзгаше върху неоседлания гръб на коня. Конят му бе обикновена войнишка кранта, която с всеки друг, освен с редник Уилямс можеше да се движи само в тромав тръс и полюляващ се галоп. Но с него у животното настъпваше удивителна промяна то препускаше леко или пристъпваше раван с гордо и високомерно изящество. Тялото на войника бе със златист загар — той го държеше изправено и без дрехи изглеждаше толкова слаб, че чистите извивки на ребрата му изникваха. И както препускаше на слънцето, на устните му се появяваше чувствена дивашка усмивка, която би смаяла неговите съквартиранти в гарнизона. След такива излети той се завръщаше в конюшните изтощен и не разговаряше с никого.

Редник Уилямс стоя приклекнал в стаята на Лейди почти до съмване, без да помръдне, без да издаде нито звук, без да вдигне очи от тялото на жената. Призори отново се подпря с ръка на перваза и внимателно стана. Слезе по стълбите и предпазливо затвори вратата след себе си. Небето бе вече бледосиньо и вечерницата чезнеше.

[1] Много е изморена (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Нещо със… (непр. фр.). — Б.пр. ↑

[3] Върху едно дърво кацнал гарван (фр.). Цитат от най-известната басня на Лафонтен, включвана в повечето учебници по френски. — Б.пр. ↑

[4] Доста износена (фр.). — Б.пр. ↑

Трета глава

Алисън Лангдън прекара мъчителна нощ. Още не беше заспала, когато слънцето изгря и екна утринна тръба. През тези дълги часове я връхлитаха най-различни зловещи мисли. А призори дори й се стори, всъщност почти бе сигурна, че видя как някой излезе от къщата на Пендъртънови и се скри в гората. После, малко след като най-сетне заспа, се събуди от страхотен шум. Облече набързо халата си, слезе долу и стана свидетел на скандално и нелепо зрелище. С ботуш в ръка, мъжът й гонеше Анаклето в кръг около масата. Бе по чорапи, но иначе в пълна униформа за съботната сутрешна проверка. Както тичаше, сабята се удряше о бедрото му. Щом я видяха, и двамата се заковаха на място. После Анаклето хукна да се скрие зад гърба й.

— Нарочно го направи! — кресна възмутено майорът. — Вече съм закъснял. Шестстотин души ме чакат. А виж, моля те, погледни какво ми носи!

Ботушите наистина бяха в окаян вид. Сякаш отгоре бяха натъркани с брашнена вода. Тя смъмри Анаклето и стоя край него, докато ги почисти хубаво, филипинецът плачеше жално, но Алис събра сили да не го утешава. Като свърши, Анаклето промърмори, че щял да избяга и да отвори магазин за платове в Квебек. Тя занесе лъснатите ботуши на мъжа си и му ги подаде, без да продума, но и без да го изпуска от поглед. После взе една книга и си легна, защото сърцето я приболя.

Анаклето й занесе кафе и след това отскочи с колата, до гарнизонния магазин да напазарува за неделя, по-късно сутринта, когато вече бе прочела книгата и гледаше през прозореца към слънчевото есенно небе, той отново се качи в стаята й. Беше весел и съвсем бе забравил кавгата заради ботушите. Стъкна голям огън в камината и после отвори горното чекмедже на скрина й, за да го подреди. Извади малка кристална запалка, която тя сама бе измайсторила от старинно шишенце за парфюм. Навремето тази дрънкулка му хареса толкова много, че Алисън му я подари още тогава. Ала той продължаваше да я държи при нейните вещи, за да има законно основание да отваря чекмеджето, когато си пожелае. Помоли я да му даде очилата си и дълго се взира в ленения шал върху шкафа. После с палеца и показалеца си хвана едно невидимо боклуче и внимателно го отнесе до кошчето за смет. Говореше си нещо, но тя не обърна внимание на брътвежа му.

Какво щеше да стане с Анаклето, когато тя умре? Тази мисъл непрекъснато я тревожеше. Разбира се, Морис й бе обещал никога да не го оставя в нищета. Но нима едно такова обещание щеше да важи, ако Морис се оженеше повторно, както и несъмнено щеше да направи? Спомни си времето, когато преди седем години на Филипините Анаклето дойде за първи път да й помага в домакинството. Какво тъжно и особено същество беше тогава! Другите момчета от прислугата така го тормозеха, че той вървеше по петите й по цял ден. Само някой да го погледнеше, избухваше в сълзи и започваше да кърши ръце. Беше на седемнадесет години, но умното му болнаво и уплашено лице имаше невинното изражение на десетгодишно дете. Когато започнаха да се стягат за връщане в Щатите, той я помоли да го вземе със себе си и Алисън се съгласи. Може би двамата, тя и Анаклето, щяха да намерят начин да преживеят заедно — но какво щеше да прави той, когато тя умре?

— Щастлив ли си, Анаклето? — попита го внезапно.

Малкият филипинец не обичаше да го безпокоят с неочаквани интимни въпроси.

— Да, разбира се — каза той, без да се замисля. — Когато вие сте добре.

Стаята блестеше, озарена от слънцето и огъня в камината. Тя наблюдаваше танцуващата пъстроцветна дъга върху една от стените, като с едно ухо слушаше тихия говор на Анаклето.

— Това, което най-трудно мога да проумея, е, че те знаят — казваше той. Анаклето често започваше разговор с някоя подобна неясна и загадъчна забележка и тя изчакваше да разбере за какво става въпрос. — Едва след като дълго време бях на служба при вас, наистина повярвах, че знаете. Сега го вярвам за всеки друг, освен за мистър Сергей Рахманинов.

Тя извърна лице към него.

— За какво говориш?

— Мадам Алисън — рече той, — наистина ли вярвате, че мистър Сергей Рахманинов знае за какво служи столът и че часовникът показва времето? И че ако си събуя обувката и го попитам: „Какво е това, мистър Сергей Рахманинов?“, той ще отговори като всеки друг: „Но, Анаклето, това е обувка“. Аз самият трудно мога да го повярвам.

Рециталът на Рахманинов бе последният концерт, който бяха чули, и следователно от гледна точка на Анаклето — най-добрият. Самата тя не обичаше препълнените зали и предпочиташе да харчи пари за грамофонни плочи, но бе приятно от време на време да се откъснат от гарнизона, а и тези пътувания бяха радостта в живота на Анаклето. И колко беше възторжен, че ще спят в хотел, което бе огромно удоволствие за него.

— Няма ли да ви е по-удобно, ако ви бухна възглавниците? — попита Анаклето.

А вечерята след този последен концерт! Анаклето гордо пристъпяше след нея в ресторанта на хотела, издокаран в оранжевото си велурено сако. Когато дойде негов ред да поръчва, той вдигна менюто до носа си, а сетне стисна очи. За учудване на сервитьора негър Анаклето даде поръчката си на френски. И въпреки че я напуши смях, тя се овладя и започна да превежда след него с най-голяма сериозност, сякаш му беше гувернантка или компаньонка. Поради слабия му френски, вечерята, която поръча, бе доста необичайна. Беше я взел от урока си в учебника — Le Jardin Potager[1] — и се състоеше от зеле, зелен фасул и моркови. Така че когато по собствена инициатива тя му поръча пиле, Анаклето за миг отвори очи точно колкото да я погледне мило и безкрайно признателно. Сервитьорите в бели жакети се налепиха като мухи около този чудат екземпляр, а Анаклето бе толкова захласнат, че не можа да вкуси нищо.

— Какво ще кажеш да послушаме малко музика — предложи Алисън. — Брамс, Квартет в сол мажор.

— Fameux[2] — каза Анаклето.

Той постави първата плоча и седна да слуша върху табуретка до огъня. Още не бе завършил встъпителният пасаж — чудесният диалог между пианото и струнните инструменти, когато на вратата се почука. Анаклето разговаря с някого в хола, отново затвори вратата и изключи грамофона.

— Мисис Пендъртън — прошепна той, като вдигна вежди.

— Знаех си, че мога да чукам на вратата до второто пришествие и никой да не ме чуе от тази музика — каза Лионора, влизайки в стаята. Тръсна се така тежко в края на леглото, че едва не скъса пружината. После, сетила се, че Алисън не е добре, Лионора се престори, че също й е зле, защото смяташе, че така е редно в стаята на болен.

— Мислиш ли, че ще можеш да дойдеш тази вечер?

— Къде?

— Боже мой, Алисън! Ами на вечерята, която давам. От три дни се бъхтя като негър да приготвя всичко. Такъв прием давам само два пъти в годината.

— Разбира се — каза Алисън. За миг просто забравих.

— Слушай — каза Лионора и розовото й свежо лице изведнъж грейна възторжено. — Така ми се иска да ми видиш кухнята още сега. Ето как ще бъде. Ще сложа всички блюда на масата в трапезарията и гостите просто ще минават и ще си сервират. Ще има два свински бута, голяма пуйка, пържено пиле, нарязан студен врат, печени свински ребърца и най-различни салати — с маринован лук, маслини и репички. Ще се поднасят и топли кифлички и соленки със сирене. Купата за пунш ще е в ъгъла, а за онези, които предпочитат да пият алкохола чист, на бюфета ще има два галона „Кентъки Бърбън“, един галон ръжено уиски и един галон шотландско. Ще дойде и музикант от града да свири на акордеон…

— Но кой, за бога, ще изяде толкова много храна? — попита Алисън, почувствала, че й се повдига.

— Цялата женска тайфа — каза въодушевено Лионора. — Обадих се на всички, като се започне с жената на Стария бонбон.

Лионора наричаше Стария бонбон, началника на гарнизона и дори към него се обръщаше така. Както с всички мъже, така и с генерала Лионора се държеше нежно и кокетно и той като повечето офицери в гарнизона доста често беше гост на трапезата й. Жената на генерала беше дебела, мудна и доста превзета.

— Една от причините да дойда тук тази сутрин — каза Лионора — е да разбера дали ще може Анаклето да разлива пунша.

— С радост ще ти помогне — отговори Алисън вместо него.

Анаклето, който стоеше на входа, съвсем не изглеждаше възхитен от молбата. Той хвърли укорителен поглед към Алисън и слезе долу да приготви обеда.

— Двамата братя на Сузи ще помагат в кухнята. Боже мой, колко много яде тази тълпа! Никога не съм виждала такова нещо. Ние…

— Между другото — каза Алисън — Сузи омъжена ли е?

— Не, за бога! Тя не иска да има нищо общо с мъже. Изнасилили са я, когато е била на четиринадесет години, и оттогава не може да го забрави. Защо ме питаш?

— Просто ми е чудно, понеже съм почти сигурна, че снощи много късно видях някой да влиза у вас през задния вход, а после излезе чак призори.

— Привидяло ти се е — успокои я Лионора. Тя мислеше, че Алисън не е с всичкия си, и не вярваше на нито една нейна дума.

— Може и тъй да е.

Лионора се отегчи и вече й се щеше да тръгва, но смяташе, че отидеш ли на гости у съседи, трябва да останеш поне час, тъй че самоотвержено продължаваше да стои при Алисън. Въздъхна и пак се престори, че й е зле. Когато не се разсейваше с мисли за ядене и спорт, тя решаваше, че в една болнична стая най-подходящата тема за разговор са други видове болести. Като всички посредствени и глупави хора Лионора имаше предпочитание към ужасите и страхотиите, които можеше да разнищва с часове наред, както и да ги забравя с едно помахване. Репертоарът й от трагични случаи се състоеше най-вече от жестоки спортни злополуки.

— Разказах ли ти за онова тринадесетгодишно момиче, което тръгна с нас на лов за лисици да ни води кучетата и взе, че си строши врата?

— Да, Лионора — рече Алисън, като се мъчеше да не покаже раздразнението си. — Пет пъти ми го разказа до най-малки подробности.

— Изнервяш ли се от такива неща?

— Много.

— Хм — измънка Лионора, но никак не се смути от хладния отговор на Алисън. Спокойно запали цигара. — Не ги слушай, като ти разправят, че така се ловят лисици. Аз да ти кажа, защото съм опитала и по двата начина. Слушай, Алисън… — Докато говореше, тя кривеше устни в старанието си да изрича ясно думите, възприела насърчителен тон. — Знаеш ли как се ловят опосуми?

Алисън кимна и изопна завивката си.

— Подгонваш ги на някое дърво.

— Ходиш пеша, а не на кон — каза Лионора. — Така се ловят и лисици, а този мой чичо си има една колиба в планината и ние с братята ми често се вдигахме и хайде при него. Някоя студена вечер след залез-слънце пет-шестима тръгвахме с кучетата. Едно негърче подтичваше след нас с тубичка хубаво отлежало уиски на гръб. Случваше се, обикаляме планината по цяла нощ да преследваме някоя лисица. Ей богу, не мога да ти го опиша. Едно чувство… — Лионора дори сега го изпитваше, но не намираше още думи да го изрази. — След това в шест часа пийвахме за последно и закусвахме. Боже господи! Всички казваха, че чичо ми е особняк, но пък какви угощения ни нравеше. След лов ни чакаше маса, отрупана с хайвер, шунка на скара, пържено пиле, бисквити колкото човешка длан…

Когато Лионора най-после си отиде, Алисън не знаеше дали да се смее, или да плаче тя направи и едното, и другото доста истерично. Анаклето дойде при нея и внимателно изопна нагънатата завивка в края на леглото, където бе седяла Лионора.

— Анаклето, аз ще се разведа с майора — заяви Алисън неочаквано, щом престана да се смее. — Ще му го кажа довечера.

От изражението на Анаклето не можа да разбере дали това го изненада, или не. Той помълча малко и после попита:

— А къде ще идем след това, мадам Алисън?

През съзнанието й преминаха безбройните планове, които бе кроила в безсънните нощи — да преподава латински в някой университетски град, да ловят скариди или Анаклето да слугува някъде, докато тя шие чаршафи за някой пансион, — но само каза:

— Още не съм решила.

— Чудя се каза замислено Анаклето — какво ли ще правят Пендъртънови в такъв случай.

— Няма какво да се чудиш, защото това не е наша работа.

Дребното лице на Анаклето бе мрачно и угрижено. Стоеше край леглото й, опрял ръка на таблата. Тя чувстваше, че иска да я пита още нещо. Погледна го и зачака. Най-накрая Анаклето рече с надежда в гласа:

— Мислите ли, че ще можем да живеем в хотел?

Следобед капитан Пендъртън както обикновено отиде в конюшните да поязди. Редник Уилямс още не беше си тръгнал, въпреки че този ден нарядът му свършваше в четири. Без да поглежда младия войник, капитанът му каза с надменен заповеднически глас:

— Оседлай Жар-птица, коня на мисис Пендъртън.

Редник Уилямс стоеше, без да помръдне, вторачил очи в бледото напрегнато лице на капитана.

— Какво каза капитанът?

— Жар-птица — повтори капитанът, — коня на мисис Пендъртън.

Заповедта бе необичайна. Досега капитан Пендъртън бе яздил Жар-птица три пъти, и то само когато и жена му беше с него. Той нямаше собствен кон и ползваше конете на гарнизона. Докато чакаше в двора, капитанът нервно подръпваше пръстите на ръкавиците си. После, като изведоха Жар-птица, не остана доволен: редник Уилямс бе сложил плоското седло на мисис Пендъртън, английски тип, а капитанът предпочиташе военно седло. Докато войникът изпълни заръката му, той погледна в кръглите виолетови очи на коня и там видя ясното отражение на собственото си уплашено лице. Редник Уилямс държеше поводите, докато капитанът се намести. Седеше напрегнат със стиснати челюсти, а коленете му отчаяно се притискаха към седлото. Войникът все още стоеше до него, хванал поводите. След малко капитанът каза:

— Е, редник, нали виждаш, че вече съм седнал. Пускай!

Редник Уилямс отстъпи няколко крачки. Капитанът здраво стисна юздите и стегна бедрата си. Конят не помръдна. Не се вдигна на задни крака, нито опъна мундщука, както правеше всяка сутрин, когато беше с мисис Пендъртън, а кротко зачака сигнал за тръгване.

Когато капитанът разбра това, оживи се от внезапно злорадство. „А — помисли си той, — сломила му е нрава, както си знаех!“ Заби токове в корема на коня и го плесна с късия плетен камшик. Препуснаха в галоп по яздитната алея.

Беше чудесен слънчев следобед. Въздухът беше свеж с горчиво-сладък дъх на бор и гниещи листа. На просторното синьо небе не се виждаше нито един облак. Конят, който този ден не бе язден, изглежда, се опияняваше от удоволствието да препуска на воля. Както повечето коне, трудно можеше да го обуздаеш, ако отпуснеш юздите веднага щом излезе от заграденото пасбище. Капитанът знаеше това. Ето защо следващото му действие бе доста странно. Те изминаха в ритмичен галоп може би три четвърти миля, когато внезапно, без предварително да поопъне юздите, капитанът спря коня. Дръпна ги толкова рязко и ненадейно, че Жар-птица загуби равновесие, отстъпи тромаво встрани и се изправи на задни крака. След това се закова на място, учуден, но покорен. Капитанът остана много доволен.

Реши да опита отново: отпусна юздите на Жар-птица точно колкото животното да почувства радостта от свободата и след това го спря без предупреждение. Такова поведение не бе ново за него. В живота често си бе налагал тайни и странни покаяния, които трудно би обяснил на някого.

Третия път конят спря както обикновено, но в този момент се случи нещо, което така разтревожи капитана, че цялото му задоволство мигом се изпари. Както стояха неподвижно сами на пътеката, конят бавно обърна глава и го погледна в очите. После сниши главата си до земята с прилепнали уши.

Изведнъж капитанът почувства, че конят ще го хвърли, и не само ще го хвърли, но и ще го убие. Той винаги се бе страхувал от коне и яздеше само защото така бе прието и защото това бе още един начин да се самоизмъчва. Бе пожелал да смени удобното седло на жена си с тежкото военно седло, защото в случай на опасност можеше да се хване за високия му преден лък. Сега стоеше скован, като се опитваше да се държи едновременно за седлото и за юздите. Облада го внезапен страх и той се предаде предварително — извади краката си от стремената, вдигна ръце към лицето си и се озърна да види къде ще падне. Тази слабост обаче трая само няколко секунди. Като разбра, че конят все пак няма да го хвърли, обзе го небивало тържество. Отново се впуснаха в галоп.

Пътеката водеше право нагоре, като пресичаше гората. Наближиха отвесната скала, от която пред погледа се откриваше цялото бранище. В далечината зелената борова гора се открояваше като тъмна линия на фона на ведрото есенно небе. Поразен от красотата на гледката, на капитана му се прииска да спре за момент и дръпна юздите. Но ето че стана нещо съвсем неочаквано — нещо, което можеше да му струва живота. Те все още препускаха вихрено, когато стигнаха края на скалата. В този момент съвсем ненадейно с демонична скорост конят свърна наляво и се хвърли по склона на насипа.

Капитанът бе така зашеметен, че се изхлузи от седлото и полетя напред върху шията на коня, а краката му увиснаха извън стремената. Ала успя някак да се задържи. Като се вкопчи с едната си ръка в гривата, а с другата стискаше юздите, той се намести обратно на седлото. Това бе всичко, което можа да направи. Яздеха с такава шеметна скорост, че когато отвори очи, му се зави свят. Не можеше да се задържи здраво на седлото, за да управлява юздите. В един съдбоносен момент осъзна, че дори да можеше, нямаше сили да спре този кон. Всеки мускул, всеки нерв на тялото му бе съсредоточен в една цел — да се задържи на него. Също като баща си — знаменития състезателен кон Жар-птица летеше по широката открита морава, отделяща скалата от гората. На слънцето тревата блестеше в бронзово и червено. Изведнъж капитанът почувства, че потъва в зелен полумрак, и разбра, че са влезли в гората по някаква тясна пътечка. Дори когато напусна откритото пространство, конят продължи да се носи вихрено напред. Зашеметен, капитанът се беше свил на гърба му. Някакъв трън от един храст раздра, лявата му буза. Не усети болка, но ясно видя горещата алена кръв, която закапа по ръката му. Сниши се така, че дясната половина на лицето му се долепи до късата остра козина на Жар-птица. Вкопчил се отчаяно в гривата, юздите и предния лък на седлото, той не смееше да повдигне глава от страх да не се блъсне в някой клон.

В съзнанието му се бяха набили няколко думи, които треперещите му устни оформиха беззвучно, тъй като не му бе останал дъх дори за шепот: „С мене е свършено“.

Но загубил надежда за живот, капитанът внезапно се съживи. Обзе го необуздана радост. Никога преди не бе изпитвал такова чувство, връхлетяло го тъй неочаквано, както преди малко страхът, че конят ще го хвърли. Очите му бяха безжизнени и полупритворени като в унес, но изведнъж започна да вижда така, както никога преди. Светът бе един калейдоскоп и бързолетните гледки, които съзираше, проникваха в него чрез всичките му сетива. Изваяно цветенце заничаше измежду листата, сияйно бяло. Бодлива борова шишарка, птица, литнала в синьото ветровито небе, огнен сноп слънчева светлина, прорязал зеления сумрак капитанът сякаш за първи път в живота си виждаше всичко това. Усещаше хладния свеж въздух, удивяваше се на собственото си напрегнато тяло, на разтуптяното си сърце, на чудото от кръв, мускули, нерви и кости. Вече не изпитваше боязън — беше се извисил до онзи рядък връх на съзнанието, където мистикът чувства, че той и земята са се слели в едно. Както се бе вкопчил с ръце и крака в неудържимата хала, по разкървавените му устни се плъзна усмивка на блажен захлас.

Капитанът тъй и не разбра колко трая лудешкият бяг. Накрая само осъзна, че са излезли от гората и препускат през полето. Стори му се, че с крайчеца на окото си зърна човек, легнал на припек върху една скала, а до него пасеше кон. Това не го учуди и той начаса забрави гледката. Сега, когато отново бяха влезли в гората, усещаше само, че силите напускат коня. Обзет от панически страх, капитанът си помисли: „Ето сега всичко ще свърши“.

Изтощеният кон премина в тръс и накрая спря. Капитанът се понадигна на седлото и се огледа. С поводите шляпна по главата Жар-птица, който пристъпи тежко още веднъж-дваж. Оттам нататък не можа да го помръдне. Разтреперан, той скочи на земята. С бавни, заучени движения завърза коня за едно дърво. После откърти дълга вейка и със сетни сили ожесточено зашиба по гърба му, набразден и потъмнял от вадички пот. Отначало запъхтяното животно затъпка неспокойно около дървото. Капитанът продължаваше да го удря. Накрая то спря и не помръдна, само изпръхтя на пресекулки. Килимът от борови иглички подгизна от леещата се пот. Главата му висеше отпуснато. Капитанът захвърли вейката. Целият бе изцапан с кръв, а от триенето с острата козини лицето и шията му се бяха обринали. Яростта му не стихваше, а едва се държеше на крака от изтощение. Свлече се на земята някак особено сгърчен, покри главата си е ръце и силно захлипа. Приличаше на счупена кукла, захвърлена тук, в гората.

За миг изгуби съзнание. После, когато се опомни, пред очите му се заредиха видения от миналото. Виждаше преживените години, както човек вижда трептящите отражения в дъното на кладенец. Спомни си детството. Бяха го отгледали пет лели — стари моми. Лелите му бяха добродушни; озлобяваха се единствено когато оставаха насаме. Смееха се много и непрестанно устройваха обеди сред природата, шумни излети и неделни вечери, на които канеха други стари моми. Въпреки това използваха момчето като опорна точка, за да могат по-лесно да повдигнат тежкия си кръст. Капитанът така и не почувства истинската обич. Лелите му го обсипваха със сантиментални излияния и тъй като не познаваше други разменни средства, той им се отплащаше със същата фалшива монета. Освен това беше южняк и лелите му не допуснаха да забрави потеклото си. По майчина линия бе потомък на хугеноти, които напуснали Франция през седемнадесети век, живели в Хаити до голямото въстание, а после, преди Гражданската война, дошли в Джорджия и станали плантатори. Неговото съществуване се предшествуваше от варварско величие, богатство и семейна гордост. Но сегашното поколение не бе постигнало кой знае колко: единственият друг мъж в рода, първи братовчед на капитана, бе полицай в град Нашвил. И тъй като капитанът бе голям сноб и му липсваха истински достойнства, той само превъзнасяше едно безвъзвратно минало.

Риеше с крака в боровите иглички и надаваше тънък вой, който отекваше пронизително из гората. После легна и утихна. Странното чувство, което от известно време го безпокоеше, изведнъж се изостри. Бе сигурен, че наблизо има някой. С мъка се обърна по гръб.

В първия миг не повярва на очите си. На два метра от него, облегнат на един дъб, стоеше младият войник, чието лице капитанът ненавиждаше: стоеше и го гледаше. Беше съвсем гол. Стройното му тяло лъщеше на превалящото слънце. Той наблюдаваше капитана с блуждаещ безучастен поглед, сякаш разглеждаше някакво насекомо, каквото никога преди това не бе виждал. Втрещен от изненада, капитанът не можа да помръдне. Опита се да изрече нещо, но от гърлото му се изтръгна само задавено хъркане. Както го гледаше, войникът отмести погледа си към коня. Жар-птица бе все още плувнал в пот. На задницата му личаха червени подутини. За един следобед се бе превърнал от чистокръвен кон в кранта.

Капитанът лежеше между войника и коня. Голият мъж не си направи труда да заобиколи простряното тяло. Отлепи се от дървото и леко прекрачи офицера. Капитанът зърна отблизо голото стъпало на младия войник — то бе нежно и изящно, с висока дъга, замрежена от сини вени. Войникът отвърза коня и гальовно сложи длан на муцуната му. После, без да погледне капитана, поведе коня към гъстата гора.

Всичко стана толкова бързо, че капитанът не успя дори да се надигне, нито да издаде звук. Отначало бе само стъписан. Пред очите му бяха чистите извивки на младото тяло. Сетне нададе нечленоразделен вик, ала не получи отговор. Обзе го ярост. Изпита към войника омраза, която буйно избликна в него като радостта от вихрения бяг на Жар-птица. Всички унижения, цялата завист и страховете в живота му намериха отдушник в този бушуващ гняв. Залитайки, стана на крака и тръгна напосоки през гората, над която вече се спускаше здрач.

Не знаеше къде се намира, нито колко е далеч от гарнизона. Главата му гъмжеше от коварни планове как да причини страдание на войника. В дъното на душата си чувстваше, че тази омраза, страстна като любов, ще го съпътства до края на живота му.

Лута се дълго време и тъкмо когато съвсем притъмня, се озова на една позната пътека.

В седем часа у Пендъртънови започнаха да прииждат хора и след половин час предните стаи се изпълниха. Лионора, величествена в дълга рокля от кремаво кадифе, посрещаше гостите сама. А на въпросите защо отсъства домакинът отговаряше, че не знае къде се е дянал, току-виж, е избягал от къщи. Всички се смееха и повтаряха думите й — представяха си как капитанът се влачи тежко с тояга на рамото и червен вързоп, пълен с книжата му. След езда имал намерение да отиде в града и сигурно бил закъсал с колата по пътя.

Дългата маса в трапезарията бе пищно отрупана и непрекъснато се зареждаше. Въздухът бе така гъст от миризмата на шунка, свински ребра и уиски, че на човек му се струваше, че може да го яде с лъжица. От дневната долитаха звуци на акордеон и от време на време се разнасяше фалшива песен на няколко гласа. Бюфетът, изглежда, бе най-веселото място. С преиграно сериозна физиономия Анаклето скъпернически наливаше до половина чашите с пунш, като доста се помайваше. А щом забеляза лейтенант Уайнчек, който стоеше сам близо до входната врата, в продължение на четвърт час измъкваше всяка черешка и всяко парченце ананас, след което остави цяла дузина офицери да чакат, за да поднесе тази отбрана купа на стария лейтенант. Разговорите бяха така оживени, че бе невъзможно да се следва някаква нишка на мисълта. Говореха за новите средства, отпуснати от правителството за армията. Носеха се слухове за неотдавнашно самоубийство. Озъртайки се да не би майор Лангдън да е наблизо, гостите си пошушваха един на друг шегата, че малкият филипинец грижливо парфюмирал урината на мисис Лангдън, преди да я занесе в болницата за изследване. Задръстването започна да придобива застрашителни размери. Една плодова пита, паднала незабелязано от чинията, оплеска стълбището чак до средата.

Лионора бе в превъзходно настроение. На всеки подхвърляше по нещо закачливо, а полковника на интендантството, неин стар любимец, потупа по голото теме. Веднъж излезе от хола, за да занесе лично нещо за писане на младия акордеонист от града.

— Боже, какъв талант има това момче! Та той може да изсвири всичко, което му затананикате! Всичко!

— Наистина чудесно! — съгласи се майор Лангдън, като огледа струпалите се наоколо. — Жена ми си пада по класическата музика — Бах и тям подобни. Но на мене ми призлява от такива. Нека да чуем „Валсът на веселата вдовица“. Ето каква музика ми харесва — мелодична!

С плавния валс, както и с пристигането на генерала врявата поутихна. Лионора така се забавляваше, че едва след осем часа започна да се безпокои за мъжа си. Повечето от гостите вече бяха озадачени от продължителното отсъствие на домакина. Появи се дори оживяващото предчувствие, че нещо се е случило или се готви някакъв неочакван скандал. Така че дори и най-рано дошлите, изглежда, щяха да останат много по-дълго от обичайното време за такова събиране — къщата бе така претъпкана, че за да се отиде от една стая в друга, се изискваше тънък усет за стратегия.

Междувременно капитан Пендъртън заедно със сержанта, който отговаряше за конюшните, чакаха в началото на яздитната алея с ветроупорен фенер. Капитанът пристигна в гарнизона дълго след мръкване, като каза, че конят му го хвърлил и побягнал. Надяваха се, че Жар-птица ще успее да се върне. Капитанът изми нараненото си лице, цялото в червени обриви, и след това отиде с колата в болницата, където зашиха бузата му с три шева. Но вкъщи не смееше да се върне. Не само че му липсваше кураж да се появи пред Лионора, докато конят не е в конюшнята; истинската причина бе, че чакаше човека, когото мразеше. Нощта бе мека и ясна; наближаваше полунощ.

В девет часа в далечината се чу конски тропот, който приближаваше бавно. Скоро се появиха и изтощените призрачни фигури на редник Уилямс и двата коня. Войникът ги водеше за юздите. Като примигваше, той се приближи до фенера. Погледна капитана с такова особено изражение на издълженото си лице, та сержантът почувства, че го втриса. Не знаеше как да го изтълкува и остави капитана сам да се оправя с положението. Той мълчеше, но клепачите му играеха, а стиснатите му устни потреперваха.

Капитанът последва редник Уилямс в конюшнята. Младият войник даде на конете ярма и взе да ги чеше безмълвно, а капитанът стоеше край яслата и го наблюдаваше. Гледаше фините сръчни ръце и нежната закръгленост на врата му. Обзе го чувство на отвращение и възхита — сякаш той и младият войник се бореха голи, плът до плът, на живот и смърт. Капитанът почувства такава слабост в напрегнатите си мускули, че едва успяваше да се задържи на крака. Под играещите клепачи, очите му горяха като сини пламъци. Войникът кротко свърши работата си и излезе от конюшнята. Капитанът го последва и се спря, като наблюдаваше как изчезва в нощта. Не бяха си разменили нито дума.

Чак когато се качи в колата си, капитанът се сети, че у дома има гости.

Анаклето се прибра вкъщи едва късно вечерта. Той застана пред стаята на Алисън с позеленяло измъчено лице, тъй като тълпите го уморяваха.

— Ех — каза той философски, — светът се задушава от твърде много хора.

Ала от блясъка в очите му Алисън долови, че нещо се е случило. Той влезе в нейната баня и запретна ръкавите на жълтата ленена риза, за да измие ръцете си.

— Лейтенант Уайнчек дойде ли да ви види?

— Да, постоя доста време.

Лейтенантът изглеждаше унил. Тя го изпрати да вземе отдолу бутилка шери. След като изпиха виното, той седна край леглото й с кутия шах върху коленете си и изиграха една партия на руска банка. Тя осъзна доста късно, че е било нетактично от нейна страна да предложи тази игра, тъй като лейтенантът едва разпознаваше картите, но се опитваше да скрие неумението си от нея. — Току-що е научил, че медицинската комисия не го одобрява — каза тя. — И скоро ще му дадат документите за пенсиониране.

— Ц-ц-ц? Колко жалко! — рече Анаклето и после добави: — Но всъщност на негово място щях да се радвам.

Този следобед докторът й бе предписал нова рецепта и в огледалото на банята тя видя как Анаклето внимателно разглежда шишенцето, а после го близва, преди да й отмери дозата. Ако се съдеше по изражението на лицето му, никак не бе очарован от вкуса му. Но като влезе в стаята, той се усмихна лъчезарно.

— Никога не сте били на такова събиране — каза той. — Какво страхотно съзвездие!

— Премеждие, Анаклето!

— Във всеки случай ужасна бъркотия. Самият капитан Пендъртън дойде с два часа закъснение. А като влезе, изглеждаше тъй, все едно го е газила мечка. Конят му го хвърлил в някакви къпинови храсталаци и побягнал. Да бяхте видели лицето му!

— Има ли нещо счупено?

— На мене ми се струваше, че си е счупил гръбнака — каза Анаклето не без известно злорадство. — Но явно е издръжлив — качи се горе, облече се официално и се опита да покаже, че нищо му няма. Всички си бяха отишли вече, с изключение на майора и на русия полковник, чиято съпруга прилича на мека жена.

— Анаклето! — каза тя с укор.

Анаклето няколко пъти бе повторил „мека жена“, преди тя да схване значението. Отначало си помисли, че това сигурно е някаква местна дума, и чак по-късно се сети, че иска да каже „лека жена“.

Анаклето сви рамене и после рязко се обърна към нея, целият зачервен.

— Мразя хората! — рече той задъхано. — На вечерята някой пусна тази шега, без да види, че съм наблизо. Беше толкова вулгарна и обидна. И не е истина!

— За какво говориш?

— Не мога да я повторя пред вас.

— Е, забрави я тогава — каза Алисън. — Иди да си легнеш и се наспи добре.

Избухването на Анаклето я разтревожи. Струваше й се, че тя също ненавижда хората. Всеки един от тези, които познаваше от последните пет години, бе в известна степен негодник… всеки, освен Уайнчек и, разбира се, Анаклето и малката Катрин. Морис Лангдън, с присъщата му грубост, бе толкова глупав и безсърдечен! Лионора беше направо животно. А крадливият Уелдън Пендъртън дълбоко в душата си бе безнадеждно покварен. Каква сган! Тя ненавиждаше дори себе си. Ако не беше това жалко отлагане и ако имаше капка гордост, тя и Анаклето нямаше да се тук тази вечер.

Алисън обърна лице към прозореца и се взря в тъмнината. Беше задухал вятър и долу един отворен капак на прозорец се удряше в стената на къщата. Угаси лампата, за да вижда навън. Тази вечер съзвездието Орион бе удивително ярко и чисто. Върхарите на дърветата се полюляваха от вятъра като тъмни вълни. В този момент тя погледна надолу към къщата на Пендъртънови и видя човека, който отново бе застанал досами гората. Самият той не се виждаше от дърветата, но сянката му ясно се открояваше върху тревата на поляната. Не можеше да го разпознае, но сега бе сигурна, че там се крие мъж. Тя стоя и гледа десет минути, двадесет минути, половин час. Той не помръдна. Това й въздейства така зловещо, че започна да се бои да не полудее. Затвори очи и започна да брои през седем до двеста и осемдесет. А когато ги отвори, сянката вече я нямаше.

Мъжът й почука на вратата. Като не получи отговор, внимателно завъртя топката на бравата и надникна вътре.

— Спиш ли, скъпа? — попита той така високо, че да събуди и глухите.

— Да — каза тя ядно. — Непробудно.

Озадачен, майорът се почуди дали да затвори вратата, или да влезе. Докато той прекосяваше стаята, Алисън усети, че у Лионора дълго е висял пред бюфета с напитките.

— Утре ще ти съобщя нещо — каза тя. — Би трябвало да се досещаш какво е. Така че се приготви.

— Нямам представа — каза безпомощно майорът. — Сбъркал ли съм нещо? — За миг се замисли. — Само че ако искаш пари за някоя прищявка, да знаеш, че нямам, Алисън. Загубих при облог за футболен мач, а и храната на коня… — Вратата се затвори внимателно.

Минаваше полунощ и тя отново беше сама. Часовете от полунощ до разсъмване винаги бяха най-кошмарни. Ако някога споделяше с Морис, че изобщо не е мигвала, той, разбира се, не й вярваше, че е болна. Преди четири години, когато за първи път здравето й се влоши, той се разтревожи от състоянието й. Но тъй като бедите се заредиха една след друга — емпиема, бъбреци, а сега и сърцето, — започна да се дразни и накрая престана да й вярва. Смяташе, че това са хипохондрични преструвки, които тя използва, за да се изплъзне от задълженията си — с две думи, от редовното спортуване и от посрещането на гости, а той държеше на тези неща. По същия начин много по-разумно е на настоятелна домакиня да се даде само едно категорично извинение, защото, ако почнете да отклонявате поканата с най-различни причини, колкото и да са убедителни, тя няма да ви повярва. Алисън чуваше как мъжът й се разхожда в стаята си отсреща и води дълъг дидактичен разговор сам със себе си. Тя светна нощната лампа и зачете.

Изведнъж в два часа най-ненадейно й се стори, че тази нощ ще умре. Седеше в леглото, подпряна на възглавници — млада жена с преждевременно застаряло и изострено лице, — и очите й шареха неспокойно от единия към другия ъгъл на стаята. Движеше главата си по странен начин, като повдигаше брадичка нагоре и настрани, сякаш нещо я давеше. Притихналата стая й се струваше изпълнена с дразнещи звуци. Кранчето на тоалетната капеше. Старинният часовник с махало и изрисувани върху стъклото бели и златни лебеди досадно тиктакаше от полицата на камината. Но най-много я измъчваше туптенето на собственото й сърце, шум, който заглушаваше всички други. В душата й се надигаше смут. Сърцето й биеше неравномерно — известно време сякаш препускаше, след това скачаше и после се блъсваше глухо в гърдите й с такава сила, която я разтърсваше пяла. С бавни, внимателни движения отвори чекмеджето на нощната масичка и извади плетката си. „Трябва да си мисля за нещо приятно“ — каза си тя благоразумно.

Спомни си най-щастливото време в своя живот. Беше на двадесет и една години и в продължение на девет месеца се опитваше да набие в главите на ученичките от пансиона нещо от Цицерон и Вергилий. После, когато дойде ваканцията, тя се озова в Ню Йорк с двеста долара в портмонето си. Качи се на един автобус, който пътуваше на север, без да има представа къде отива. Някъде във Върмонт спряха в едно селище, което й хареса, и тя слезе от автобуса. След няколко дни намери една виличка в гората и я нае. Със себе си бе взела своя котарак Петрониус, но още преди края на лятото бе принудена да сложи на името му окончание за женски род, защото най-неочаквано се окоти. Няколко бездомни кучета се завъртяха около тях и веднъж в седмицата тя слизаше в селището да купи консерви за котките, кучета и за себе си. Всеки ден от това чудесно лято сутрин и вечер ядеше от любимите си храни — фасул с месо, сухар и чай. Следобед цепеше дърва за огрев, а вечер сядаше в кухнята с крака върху печката и четеше или си пееше на висок глас.

Бледите напукани устни на Алисън шептяха нещо и тя се взираше съсредоточено в долната част на леглото. После внезапно изпусна плетката си и престана да диша. Сърцето й спря да бие. В стаята бе тихо като в гроб и тя чакаше с отворена уста, прилепила буза на възглавницата. Бе ужасена, но когато понечи да извика, да разцепи тази тишина, от устата й не излезе звук.

На вратата се почука, но тя не чу нищо. В продължение на няколко секунди дори не разбра, че Анаклето е влязъл в стаята и държи ръката й. След вкаменяваща неподвижност (сигурно бе продължила повече от минута) сърцето й биеше отново: гънките на нощницата леко потрепваха на гърдите й.

— Зле ли ви е? — попита Анаклето с бодър, окуражаващ глас. Но като я погледна, на лицето му бе изписан същият ужас.

— Така се изплаших — каза тя. — Случило ли се е нещо?

— Нищо. Но не гледайте така. — Той извади носна кърпа от джоба на ризата си и я потопи в чаша с вода да намокри челото й. — Ще сляза долу да си взема боите и ще стоя с вас, докато заспите.

Заедно с акварелните си бои той донесе поднос с две чаши гореща какаова напитка. Стъкна огън и сложи масичка за карти пред камината. Присъствието му бе така успокояващо, че й идеше да се разплаче от облекчение. След като й даде подноса, той се настани до масичката и започна с удоволствие да пие горещата смес на бавни глътчици. Това бе едно от нещата, които тя най-много харесваше у Анаклето — умееше да превърне почти всичко в празник. Държеше се така, сякаш не от любезност е напуснал леглото си посред нощ да будува с една болна жена, а като че ли двамата по свое собствено желание са избрали тъкмо този час за прекрасно увеселение. Когато трябваше да вършат нещо по задължение или необходимост, след това той неизменно успяваше да измисли някакво развлечение. И сега седеше с бяла салфетка върху кръстосаните си колене, като отпиваше от чашата с такава церемониалност, сякаш е някакво отбрано вино, въпреки че, както и на нея, вкусът на тази напитка не му харесваше. Купуваше я само защото бе подмамен от ярките реклами върху етикета на кутията.

— Спи ли ти се? — попита тя.

— Съвсем не. — Но бе така уморен, че само като чу за сън, не можа да се сдържи и се прозя. От чувство за преданост се обърна настрани и се опита да я убеди, че е отворил устата си само за да пипне с показалеца си един току-що поникнал мъдрец. — Този следобед дремнах, а пък и сега поспах малко. Сънувах Катрин.

Винаги когато мислеше за бебето си, Алисън изпитваше такава обич и мъка, които притискаха гърдите й като непоносима тежест. Не е вярно, че времето може да заличи болката от такава загуба. Сега тя умееше да се владее малко повече, но това бе всичко. За известно време след единадесетте месеца на радост, напрежение и страдание тя остана съвсем непроменена. Погребаха Катрин в гробището на гарнизона, където бяха разквартирувани. И дълго време я преследваше ясният кошмарен образ на малкото телце в гроба. Ужасът, с който си представяше как то гние самотно, разлага се, я доведе дотам, че след безброй бюрократични пречки издейства да изровят ковчега. Занесе тленните останки в крематориума в Чикаго и разпръсна праха по снега. И ето че сега всичко, останало от Катрин, бяха спомените, които тя и Анаклето споделяха.

Алисън поизчака, за да не трепери гласът й, и попита:

— Какво сънува?

— Беше толкова мъчително — каза той тихо. — Все едно че държах пеперуда в ръцете си. Люлеех я в скута си… изведнъж телцето й се затресе, а вие се мъчехте да пуснете крана на топлата вода. Анаклето извади кутията с боите си и подреди листовете и четките пред себе си. Огънят озаряваше бледото му лице и изпълваше с блясък тъмните му очи. — След това сънят се смени и вместо Катрин на коленете ми стоеше един от ботушите на майора, които днес трябваше да лъсна два пъти. Беше пълен с гърчещи се хлъзгави новородени мишки и аз се опитах да ги затисна, да не ме полазят целия. Уфф! Беше като…

— Спри, Анаклето! — каза тя погнусена. — Моля те!

Той започна да рисува, а тя го наблюдаваше. Потопи четката си в чашата и във водата се разля светлолилав облак, а когато се наведе над картонения лист, лицето му придоби вглъбен израз. С една линийка набързо измери нещо. Като художник Анаклето беше много талантлив. Алисън бе убедена, че е така. И към други неща проявяваше известен нюх, но в основата си подражаваше; както казваше Морис — същинско маймунче. Ала в малките си акварели и графики бе съвсем верен на себе си. Когато бяха разквартирувани близо до Ню Йорк, следобед ходеше в града в Студентския съюз по изкуствата и тя бе много горда и съвсем не изненадана, като видя колко много хора се връщаха да гледат по няколко пъти картините му на годишната изложба на школата.

Рисунките му бяха едновременно примитивни и изтънчени, което бе странно и смайващо. Но тя не можеше да го накара да гледа на дарбата си с необходимата сериозност и да работи по-упорито.

— Чудно нещо са сънищата — каза той тихо. — И е странно, като си помисли човек. Следобед на Филипините, когато възглавницата ти е влажна от пот и слънцето прилича, сънят е едно нещо. А на север, когато вали сняг през нощта…

Но Алисън вече не го слушаше — беше се върнала към неизменната си болка.

— Кажи ми — прекъсна го тя внезапно, — тази сутрин, когато се разсърди и каза, че ще отвориш магазин за платове в Квебек, имаше ли нещо конкретно предвид?

— Да, разбира се — отвърна той. — Знаете, че винаги съм искал да посетя град Квебек. И мисля, че няма нищо по-приятно от това да се занимаваш с красиви платове.

— И това е всичко, което имаше наум — каза тя. Но тъй като интонацията й не беше въпросителна, той не отговори. — Колко пари имаш в банката?

Той помисли малко, като закрепи четката си върху чашата с вода.

— Четиристотин долара и шест цента. Искате ли да ги изтегля?

— Сега не. Но може би ще потрябват по-нататък.

— За бога — възкликна той, — не се тревожете! Само ще си навредите.

Стаята бе изпълнена с червени огнени отблясъци и сиви трепкащи сенки. Часовникът избръмча леко и отмери три.

— Погледнете! — каза Анаклето внезапно. Той смачка хартията, върху която бе рисувал, и я хвърли. После седна в замислена поза, с брадичка, опряна на дланите, и се вторачи в живите въглени на огъня. — Призрачно зелен паун. С огромно златисто око. И в него отражения на нещо мъничко и… — В стремежа си да намери точната дума той повдигна ръка, събрал палец и показалец. Ръката му метна голяма сянка върху стената зад него. — Мъничко и…

— Гротескно — завърши тя вместо него.

— Точно така.

Но след като отново бе започнал да рисува, рязко се извърна, смутен от някакъв шум в тяхната стая или може би от тона на последната й дума.

— О. моля ви! — каза той. И като се втурна от масата, бутна чашата с вода, която се разби в камината.

Тази нощ редник Уилямс влезе в стаята, където жената на капитана бе заспала само преди час. Докато траеше вечерята, той дебнеше край гората. После, когато повечето гости си отидоха, застана пред прозореца на дневната; не мръдна оттам, докато жената на капитана не се качи горе да си легне. По-късно се вмъкна в къщата, както бе правил и преди. И тази нощ луната сипеше сребрист блясък в стаята. Лейди лежеше на една страна, обхванала закръгленото си лице с не особено чисти ръце. Спеше с атлазена нощница и завивката бе отметната до кръста й. По едно време той плахо протегна ръка и с палеца и показалеца си докосна хлъзгавата материя на нощницата й. Когато влизаше в стаята, войникът се огледа. Постоя пред тоалетното шкафче, като съзерцаваше шишенцата, пухчетата за пудра и гребените. Един предмет — беше пулверизатор — привлече вниманието му — той го занесе до прозореца и го разгледа озадачено. На масата имаше чинийка с наядена пилешка кълка. Войникът я пипна, помириса я и отхапа от нея.

Сега бе приклекнал под лунната светлина с полупритворени очи и унесена усмивка на влажните устни. По едно време жената на капитана се обърна в съня си, въздъхна и се протегна. С любопитни пръсти войникът докосна един кестеняв кичур, паднал на възглавницата.

Минаваше три часът, когато редник Уилямс изведнъж настръхна. Озърна се и наостри уши. Не разбра веднага каква е причината за тази промяна, за безпокойството, което го обхвана. После видя, че в съседната къща свети. В тихата нощ дочу женски плач. По-късно пред осветената къща спря автомобил. Редник Уилямс мигом се шмугна в тъмния коридор. Вратата на капитана бе затворена. След няколко секунди той вече вървеше бавно покрай гората.

През последните две денонощия войникът почти не спеше и очите му бяха подути от умора. Той заобиколи в полукръг гарнизона, докато стигна до пряката пътека към казармите. Така избягна часовоя. Призори за първи път от години сънува и изкрещя насън. Един войник от другия край на спалното помещение се събуди и метна обувка по него.

Тъй като редник Уилямс нямаше приятели сред войниците, никой не обръщаше особено внимание на нощните му отсъствия от казармата. Предполагаха, че си е намерил любовница. Много от редниците и сержантите се бяха оженили тайно и някой път нощем оставаха в града при жените си. В дългото задръстено спално помещение гасяха лампите в десет, но не всички си лягаха в този час. Понякога, особено в първите дни на месеца, в тоалетните се играеше покер чак до зори. Веднъж в три часа на път за казармата редник Уилямс попадна на часовия, но тъй като вече две години беше в армията и познаваше този войник, размина му се без въпроси.

Следващите нощи редник Уилямс си почиваше и спеше редовно. Късно следобед сядаше сам на някоя пейка пред казармите, а вечер понякога посещаваше клубовете за развлечения в гарнизона. Ходеше на кино и в гимнастическия салон. Вечер гимнастическият салон се превръщаше в ринг за ролкови кънки. Имаше музика и в един ъгъл бяха сложени маси, където мъжете можеха да седнат и да пият студена пенлива бира. Редник Уилямс си поръча една халба и за първи път вкуси алкохол. Мъжете се пързаляха в кръг и вдигаха шумотевица с кънките, а въздухът бе напоен с остър дъх на пот и паркетин. Трима войници, които служеха тук от доста време, се позачудиха, когато редник Уилямс стана от масата си и дойде при тях. Младият войник се взря в лицата им и сякаш се канеше да ги попита нещо, но продължи да мълчи и след известно време си тръгна.

Редник Уилямс бе толкова необщителен, че едва ли и половината от войниците, с които спеше в едно помещение, знаеха как се казва. Всъщност името, с което беше известен в армията, не беше неговото собствено. Когато постъпваше на военна служба, един груб сержант се вторачи свирепо в подписа му — Л. Дж. Уилямс — и го наруга:

— Напиши си името, селянин тъп! Цялото име!

Войникът дълго мълча, преди да обясни, че тези инициали представляват името му — единственото име, което имаше.

— Е, да, но в американската армия не можеш да постъпиш с такова глупаво име — отсече сержантът. — Ще го променя на Елджи. Разбрано?

Редник Уилямс кимна и при тази безучастност сержантът избухна в гръмогласен смях.

— Вече само смахнати ни пращат! — промърмори той, като отново зарови нос в книжата си.

Настъпи ноември и два дни духа силен вятър. За една нощ младите кленове покрай тротоарите оголяха. Листата застлаха ярък жълт килим под дърветата, а по небето запъплиха бели облаци. На следващия ден заваля студен дъжд. Листата подгизнаха, посивяха, смачкаха се по мокрите улици и най-накрая ги изметоха. Сетне пак се проясни и на зимното небе се очерта плетеница от клони. Призори повехналата трева белееше от скреж.

След като почива четири нощи, редник Уилямс отново се запъти към дома на Пендъртънови. Този път, тъй като вече познаваше навиците в къщата, не изчака капитанът да си легне. В полунощ, докато той работеше в кабинета си, войникът се качи в стаята на Лейди и остана там един час. След това спря до прозореца на кабинета и с любопитство гледа вътре, докато в два часа капитанът се качи горе.

Докато надничаше през прозорците или бдеше на тъмно в стаята на Лейди, той не изпитваше страх. Чувстваше, но не мислеше: изживяваше, без да разсъждава над сегашни или минали постъпки. Преди пет години Л. Дж. Уилямс бе убил човек. При едно скарване за количка тор той наръга с лопатата един негър и скри тялото в запустяла кариера. Бе нанесъл удара в пристъп на ярост и още си спомняше яркия цвят на кръвта и тежкото безжизнено тяло, което повлече през гората. Спомняше си жаркото слънце на този юлски следобед, мириса на прах, дъха на смърт. Беше се стъписал за миг, после се вцепени от мъка, но не и от страх, и оттогава неведнъж в съзнанието му засядаше мисълта, че е убиец. Съзнанието е като пъстър гоблен, където цветовете са есенцията на възприетото от сетивата, а десенът се оформя от интелекта, от мозъчните гънки. Съзнанието на редник Уилямс бе наситено с различни цветове в странни тонове, но някак разлети един в друг, без да оформят шарки.

През тези първи зимни дни редник Уилямс осъзна едно нещо — започна да усеща, че капитанът го следи. Два пъти дневно, с превързано обринато лице, капитанът излизаше да поязди малко. После, когато оставяше коня, той се застояваше пред конюшните. Три пъти вече на път за столовата, редник Уилямс забеляза, че капитанът върви на десетина метра зад него. Много по-често, отколкото бе възможно при чиста случайност, офицерът минаваше край пейката му на тротоара. Веднъж след една такава среща войникът се спря и погледна през рамо. Недалеч от него капитанът също се бе спрял, извърнат назад. Свечеряваше се и зимният здрач бе обагрен в бледовиолетово. Очите на капитана бяха неподвижни, горящи и жестоки. Измина близо минута, докато сякаш по даден знак се обърнаха и продължиха всеки по своя път.

[1] Зеленчукова градина (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Знаменито (фр.). — Б.пр. ↑

Четвърта глава

В един военен гарнизон никак не е лесно офицер да установи личен контакт с редник. Капитан Пендъртън вече се убеди в това. Ако служеше в бойните части и подобно на майор Лангдън командваше рота, батальон или полк, би имал някаква възможност да пообщува с подчинените си. Така например майор Лангдън познаваше по лице и име почти всеки войник под негова команда. Но тъй като капитан Пендъртън работеше в школата, не можеше да се похвали със същото. Като се изключи ездата (тези дни капитанът вършеше най-безразсъдни ездачески подвизи), за него не съществуваше друг начин да опознае войника, когото беше намразил.

Въпреки всичко капитанът изпитваше болезнено желание да се сближи някак с него. Мисълта за войника го тормозеше непрестанно. Само да намереше благовиден предлог, мигом се запътваше към конюшните. Редник Уилямс оседлаваше коня му и държеше юздите, докато той се качваше. Когато капитанът предварително знаеше, че ще срещне войника, сякаш му прималяваше. При тези безлични срещи той усещаше странна липса на сетивни възприятия: в близост до войника откриваше, че не вижда, нито пък чува както трябва, и едва когато се отдалечеше с коня и отново бе сам, срещата се изнизваше пред очите му за първи път. Мисълта за лицето на младежа — безучастни очи, месести чувствени устни, често влажни, момчешки бретон — не му даваше мира. Той рядко чуваше войника да говори, но неговата неясна южняшка реч непрекъснато звучеше в подсъзнанието му като натрапчива песен.

Късно следобед капитанът обикновено се разхождаше по улиците между конюшните и казармите с надеждата да срещне редник Уилямс. Когато отдалеч го зърнеше, че се задава с бавна, гъвкава походка, капитанът усещаше как гърлото му пресъхва и дори не може да преглътне. Срещнеха ли се лице в лице, редник Уилямс винаги гледаше разсеяно над рамото на капитана и доста вяло отдаваше чест със съвсем отпусната ръка. Веднъж, когато се приближаваха един към друг, войникът разви бонбон и небрежно хвърли хартийката върху чистата ивица трева край тротоара. Това вбеси капитана и след като повървя малко, той се върна, вдигна опаковката и я сложи в джоба си.

Капитан Пендъртън, който бе водил суров живот, лишен от всякакви душевни сътресения, не разсъждаваше над тази своя странна омраза. Веднъж-дваж, когато се събуди късно, защото бе нагълтал повече приспивателни, се почувства неловко, като си спомни за неотдавнашното си поведение в гората. Но не направи истинско усилие да се задълбочи в мислите си.

Един следобед, като минаваше с колата покрай казармите, видя войника, който седеше сам на една пейка. Капитанът спря малко по-надолу и започна да го наблюдава. Войникът се бе изтегнал в небрежната поза на човек, който се кани да подремне. Небето бе бледозелено и залязващото зимно слънце чертаеше остри дълги сенки. Капитанът гледа войника, докато засвири тръба за вечеря. И след като редник Уилямс се прибра, той остана неподвижен, обърнал поглед към казармите.

Мръкна се и прозорците засветиха ярко. В една зала на долния етаж мъже играеха билярд или седяха и разглеждаха списания. Капитанът си представяше столовата, дългите маси с димящи чинии и гладните войници, които ядяха и току прихваха в дружен смях. Той не познаваше редниците и сержантите и представата му за казармения живот бе до голяма стенен плод на неговото въображение. Проявяваше интерес към средните векове и подробно бе изучил европейската история при феодализма. Виждането му за казармата носеше отпечатъка на това пристрастие. Като си мислеше за онези две хиляди мъже, които живееха заедно в огромния правоъгълник, изведнъж се почувства самотен. Седеше в тъмната кола и както се взираше в осветените препълнени стаи и чуваше веселата глъчка, в безжизнените му очи бликнаха сълзи. Затерза го тежка самотност. Той бързо потегли към дома си.

Когато мъжът й пристигна, Лионора Пендъртън лежеше в хамака край гората. Тя влезе в кухнята и се зае да помага на Сузи, тъй като щяха да вечерят вкъщи, а след това да отидат на гости. Един приятел им бе изпратил половин дузина пъдпъдъци и тя бе решила да занесе от тях на Алисън, която преди две седмици, тъкмо по време на приема, получи сърдечна криза и сега не мръдваше от леглото. Лионора и Сузи подредиха блюдата върху голяма сребърна табла. В една продълговата чиния сложиха два пъдпъдъка и щедро насипаха гарнитура от няколко вида зеленчуци, чиито сокове се смесиха и образуваха малко езерце в средата на чинията. Добавиха и други лакомства и когато Лионора тръгна, натоварена с огромната табла, Сузи трябваше да я последва с един поднос, тъй като таблата не побра всичко.

— Защо не доведе Морис? — попита капитанът, когато тя се върна.

— Горкият — каза Лионора, — беше излязъл вече. Представи си, храни се в офицерския клуб!

Бяха се облекли за вечерта и сега стояха край камината, върху която имаше бутилки уиски и две чаши. Лионора беше в дълга рокля от червена коприна, а капитанът в смокинг. Беше нервен и непрекъснато подрънкваше леда в чашата си. Внезапно подхвана:

— Чуй каква забавна история научих днес. — Той потри носа си и сви устни. Щеше да разкаже някаква случка и предварително си я нахвърляше наум. Капитанът имаше чувство за хумор и язвителен език на клюкар. — Неотдавна по телефона потърсили генерала и адютантът, като познал Алисън по гласа, я свързал незабавно. „Генерале, имам една молба — изрекъл гласът много спокойно и изискано. — Ще ми направите неоценима услуга, ако разпоредите да не надуват тръбата в шест часа сутринта. Това нарушава съня на мисис Лангдън“. Най-накрая след дълго мълчание генералът казал: „Извинете, но май не разбирам за какво говорите“. Молбата била повторена; последвало още по-дълго мълчание. „А с кого имам честта да разговарям?“ — попитал накрая генералът. Гласът отговорил: „С Анаклето, garcon de maison[1] на мисис Лангдън. Благодаря ви“.

Капитанът чакаше със сериозно лице, тъй като не бе от тези, които сами се смеят на собствените си шеги. Но и Лионора не се засмя — изглеждаше озадачена.

— Как се е представил? — попита тя.

— Опитал се да каже на френски „прислужник“.

— Значи Анаклето се е обадил само заради тръбата? Но това надминава всичко, което някога съм чувала. Направо не ми се вярва!

— Глупачка! — каза капитанът. — Нищо такова не се е случило. Разказвам ти виц.

Лионора не схвана шегата. Тя не обичаше клюките. Първо, защото винаги й бе доста трудно да си представи нещо, което не е станало в нейно присъствие. Освен това съвсем не бе злобна.

— Ах, каква подлост! — възкликна тя. — Ако не е станало, защо тогава някой си нрави труда да го измисля? Искат да изкарат Анаклето глупак. Кой мислиш, че го е пуснал?

Капитанът сви рамене и допи уискито си. Той бе измислил доста смешни анекдоти за Алисън и Анаклето, които бяха обиколили гарнизона с голям успех. Съчиняването и украсяването на тези скандални историйки доставяха огромно удоволствие на капитана. Пускаше ги дискретно, като се стараеше да внуши, че той не е авторът, а само ги преразказва. Правеше го не толкова от скромност, колкото от страх да не стигнат до ушите на Морис Лангдън.

Тази вечер капитанът не се зарадва на новоизмислената историйка. Останал сам с жена си, той отново потъна в унинието, което го бе обхванало, докато седеше в колата си пред осветената казарма. Представи си сръчните загорели ръце на войника и усети някаква тръпка.

— За какво мислиш? — попита Лионора.

— За нищо.

— Изглеждаш ми много особен.

Бяха се разбрали да вземат Морис Лангдън и тъкмо когато се канеха да тръгнат, той се обади и ги покани да пийнат нещо. Тъй като Алисън почиваше, не се качиха горе. Набързо изгълтаха чашите си в трапезарията, защото вече закъсняваха. Когато излизаха, Анаклето донесе пелерината на майора, който беше в униформа. Малкият филипинец ги изпрати до вратата и каза много мило:

— Приятна вечер.

— Благодаря — отвърна Лионора. — Подобно.

Майорът обаче не бе така сърдечен. Той подозрително изгледа Анаклето.

След като затвори вратата, Анаклето се втурна в дневната и леко дръпна завесата, за да вижда навън. Тримата — Анаклето от дън душа мразеше всеки от тях — бяха спрели на стълбите да запалят цигари. Момчето изгаряше от нетърпение докато те бяха в къщата, му бе хрумнало нещо хитро. Премести три тухли от градината с розите и с тях препречи тъмната алея. Представяше си как и тримата ще тупнат като кегли. Но когато накрая видя, че закрачиха през ливадата към колата, оставена пред къщата на Пендъртънови, Анаклето така се раздразни, че от яд прехапа палеца си. После изтича навън да отмести препятствието, защото не искаше друг вместо тях да се спъне.

Тази вечер бе като всички останали. Пендъртънови и майор Лангдън отидоха да потанцуват и да се позабавляват. Младите лейтенанти както обикновено наобиколиха Лионора; докато кротко си пиеше уиски с вода на верандата, капитан Пендъртън успя да разкаже новия си виц на един артилерийски офицер, който се славеше с остроумието си. Майорът заседна в салона с група свои приятели, с които разговаряха за риболов, политика и коне. Следващата сутрин щяха да ходят на лов и в единадесет часа Пендъртънови си тръгнаха заедно с майор Лангдън. Анаклето, който поостана известно време при господарката си да й сложи инжекция, вече си беше легнал. Винаги спеше подпрян с възглавници, точно като мадам Алисън, въпреки че това беше толкова неудобно, че той едва ли успяваше да си отпочине. Самата Алисън дремеше. Преди полунощ майорът и Лионора спяха здрав сън в стаите си. Капитан Пендъртън се бе настанил в кабинета си да поработи на тишина. Нощта бе топла за месец ноември и въздухът ухаеше на бор. Нямаше вятър и върху ливадата лежаха тъмни неподвижни сенки.

По едно време Алисън Лангдън се опомни след дрямката. Бе сънувала ясни причудливи сънища, които я връщаха в детството, и не й се събуждаше. Но такава съпротива беше безполезна и сега тя лежеше в тъмното с широко отворени очи. Разплака се и тихото нервно хълцане сякаш не излизаше от нея, а от някакво незнайно страдащо същество, бродещо навън в нощта. Бе прекарала две ужасни седмици и често плачеше. Не биваше да става от леглото, тъй като лекарят я бе предупредил, че следващата сърдечна криза ще я довърши. Само че тя нямаше голямо доверие на своя лекар; смяташе го за стар военен касапин и кръгъл глупак, който трябва да бъде уволнен. Той пиеше много, въпреки че бе хирург, и веднъж при един спор с нея взе да упорства, че Мозамбик е на западното, а не на източното крайбрежие на Африка — не искаше да си признае грешката, докато тя не извади един атлас. Алисън, общо взето, не обръщаше внимание на мнението и на съветите му. Тя беше неспокойна и преди два дни изведнъж така й се досвири на пиано, че стана, облече се и слезе долу, докато Анаклето и мъжа й ги нямаше. Посвири си и й поолекна. Като се връщаше в стаята си, изкачи стълбите съвсем бавно и въпреки че много се умори, нямаше никакви неблагоприятни последици.

Поради чувството й, че е в клопка — защото тя сега несъмнено трябваше да изчака, докато оздравее, преди да продължи с осъществяването на плановете си, — беше доста трудно да се грижиш за нея. Първоначално дойде сестра от болницата, но тя и Анаклето не постигнаха сговор и след една седмица сестрата напусна. Алисън непрестанно си въобразяваше разни неща. Този следобед едно дете изпищя някъде наблизо, както децата често пищят, когато играят, и колкото и да звучи нелепо, Алисън се ужаси, че го е блъснала кола. Накара Анаклето да провери какво става навън и дори след като той я увери, че децата просто си играят на разузнавачи, не можа да се успокои. А предишния ден бе усетила мириса на дим и си внуши, че къщата се е подпалила. Анаклето прегледа всяко кътче, но въпреки това тя не се успокои. Разплакваше се при всеки внезапен шум или най-дребна неприятност. От притеснение Анаклето бе изгризал ноктите си до кръв, а майорът гледаше да не се застоява вкъщи.

Сега, посред нощ, както лежеше и плачеше в тъмната стая, й се привидя друго нещо. Погледна през прозореца и отново зърна сянката на мъж в двора на Пендъртънови. Стоеше съвсем неподвижно, облегнат на един бор. Докато го наблюдаваше, той прекоси моравата и влезе през задната врата на къщата. Внезапно се втрещи при мисълта, че мъжът, който се спотайва, е нейният собствен съпруг. Той се вмъкваше при жената на Уелдън Пендъртън, въпреки че самият Уелдън си беше вкъщи и работеше в своя кабинет. Стори й се толкова безчестно, че дори не понечи да размисли. Обезумяла от гняв, стана от леглото и започна да повръща в банята. После наметна върху нощницата си едно палто и нахлузи обувки на бос крак.

Непоколебимо закрачи към Пендъртънови. Тя, която ненавиждаше разправиите, дори за миг не се запита какво ще прави, след като ускори развръзката на тази история. Влезе през задния вход и шумно затвори вратата след себе си. Коридорът беше полутъмен, тъй като в дневната светеше само една лампа. Задъхвайки се, тя изкачи стълбите. Вратата на Лионора беше отворена и Алисън видя силуета на мъж, приклекнал до леглото. Влезе в стаята и светна лампата в ъгъла. Войник премига на светлината. Подпря се с ръка на перваза на прозореца и се понадигна. Лионора се размърда в съня си, промърмори нещо и се обърна към стената. Алисън стоеше на прага с побеляло, изкривено от изненада лице. После, без да каже дума, излезе заднешком от стаята.

А ето че и капитан Пендъртън чу как входната врата се отваря и затваря. Той усети, че нещо не е наред, но някакъв инстинкт го накара да остане на бюрото си. Гризеше гумичката на молива си и чакаше напрегнато. Не знаеше какво може да очаква, но се учуди, когато на вратата се почука; преди да е успял да я отвори, в кабинета влезе Алисън.

— Какво те води насам в този късен час? — попита капитанът и се засмя нервно.

Тя не отговори веднага. Вдигна яката на палтото и плътно загърна врата си. Когато най-сетне проговори, гласът й звучеше глухо и равно, сякаш стъписването бе изгладило всичките му извивки.

— Мисля, че е най-добре да се качиш в стаята на жена си — каза тя.

При странния й външен вид тези думи съвсем слисаха капитана. Но дори по-силна от душевния му смут бе мисълта, че не трябва да губи самообладание. През ума му светкавично преминаха противоречиви предположения. Думите й можеха да означават само едно: Морис Лангдън е в стаята на Лионора. Но сигурно не беше това, защото едва ли щяха да постъпят така глупаво. А дори да е вярно, в какво положение щеше да изпадне той! Овладя се и на лицето му се появи ласкава усмивка. С нищо не издаде гнева, съмнението и неимоверното раздразнение, които го бяха обзели.

— Ела, скъпа — каза той с гальовен глас. — Не бива да се скиташ така. Ще те заведа у вас.

Алисън впери в него пронизващ поглед. Изглежда, решаваше някаква главоблъсканица. След известно време тя каза бавно:

— Нима искаш да кажеш, че всичко това ти е известно, но няма да направиш нищо?

Капитанът упорито пазеше самообладание.

— Ще те заведа у дома — повтори той. — Ти не си на себе си и не знаеш какво говориш.

Стана незабавно и хвана Алисън за ръката. При допира с нейния слаб и крехък лакът у него се събуди отвращение. Той бързо я поведе надолу по стълбите и после през моравата. Входната врата на къщата й беше отключена, но капитанът зазвъни продължително. След миг в коридора се появи Анаклето и преди капитанът да успее да се сбогува с нея, видя и Морис, който се появи на горната площадка на стълбите. Обхванат от смут, но и от облекчение, той се върна вкъщи, като остави Алисън да се оправя сама.

На следващата сутрин капитан Пендъртън не се изненада, като научи, че Алисън Лангдън съвсем е изгубила разсъдъка си. До обед целият гарнизон разбра за това. (За състоянието й говореха като за „нервно разстройство“, но никой не се заблуждаваше.) Когато капитанът и Лионора отидоха да предложат услугите си, намериха майора застанал пред заключената й врата с хавлиена кърпа, преметната през ръката му. Търпеливо бе висял там почти цял ден. Светлите му очи бяха разширени от недоумение и той непрестанно извиваше и мачкаше ухото си. Когато слезе да види Пендъртънови, Морис се ръкува с тях най-официално и по лицето му плъзна болезнена червенина.

Майор Лангдън пазеше подробностите на тази трагедия в собственото си покрусено сърце; знаеше ги само лекарят. Алисън не късаше чаршафите си, нито на устата й се появяваше пяна, както той си представяше лудостта. Като се върна вкъщи по нощница в един часа през нощта, тя просто каза, че Лионора изневерява не само на съпруга си, а и на него, и то с редник. После заяви, че ще се разведе, и добави, че тъй като няма пари, ще му бъде признателна, ако й заеме петстотин долара при четири процента лихва с гаранти Анаклето и лейтенант Уайнчек. На разтревожените му въпроси отговори, че двамата с Анаклето ще се заловят с търговия или ще си купят лодка и ще ловят скариди. Анаклето беше довлякъл куфара й в стаята и през цялата нощ стягаше багажа под неин надзор. От време на време спираха, за да пият горещ чай и да обсъдят по картата къде да отидат. Малко преди зори се спряха на Моултривил в щата Южна Каролина.

Майор Лангдън беше потресен. Дълго седя в ъгъла на стаята й и ги наблюдаваше как стягат багажа. Не смееше дума да пророни. След доста време, когато всичко, което бе казала, проникна в съзнанието му и бе принуден да признае пред себе си, че тя е луда, той изнесе от стаята ножичката за нокти и машата. После слезе долу и седна на кухненската маса пред бутилка уиски. Плачеше и всмукваше солените сълзи от мокрите си мустаци. Оплакваше не само Алисън чувстваше се засрамен, сякаш това опетняваше неговата чест. Колкото повече пиеше, толкова по-необяснимо му се струваше това злочестие. В един момент вдигна очи към тавана и в притихналата кухня отекна умолителен вопъл:

— Господи! О, господи!

Заудря глава в масата, докато на челото му изхвръкна подутина. До шест и половина сутринта изпи повече от литър уиски. Изкъпа се, облече се и позвъни на лекаря на Алисън, полковник в медицинския корпус и негов личен приятел. По-късно повикаха и друг лекар; двамата драскаха клечки кибрит под носа на Алисън, като й задаваха най-различни въпроси. Докато траеше именно този преглед, майорът бе взел хавлиената кърпа от закачалката в банята и я бе преметнал през ръката си. Това му придаваше вид на готовност за всякакви непредвидени обстоятелства и до известна степен го успокояваше. Преди да си тръгне, полковникът дълго говори, като много пъти изрече думата „психология“, а майорът кимаше безмълвно в края на всяко изречение.

— Но слушай! — каза майорът безпомощно. — Никакви усмирителни ризници и тъй нататък. Да сме наясно — някъде, където да си слуша грамофон и да е спокойно. Разбираш какво искам да кажа, нали?

За два дни избраха мястото: във Вирджиния. Тъй като бързаха, изборът бе повлиян по-скоро от таксата на заведението, която бе удивително висока, отколкото от лечебната му слава. Алисън изслуша с горчивина намеренията му, но си замълча. Няколко дни по-късно тримата потеглиха с влака.

Заведението във Вирджиния приемаше пациенти, които бяха и физически, и душевноболни. А болестите, които поразяват едновременно и тялото, и ума, са особени. Имаше неколцина стари джентълмени, които съвсем объркани се лутаха насам-натам, макар че едва се държаха на немощните си крака. Имаше и няколко морфинистки и доста богати младежи, които се бяха пропили. Но бе с хубава тераса, където сервираха следобедния чай. Градините бяха добре поддържани, а стаите луксозно обзаведени. Майорът бе доволен и доста горд, че може да си позволи такова заведение.

Отначало Алисън само мълчеше. Всъщност тя не проговори на мъжа си, докато не седнаха да вечерят. По изключение в деня на пристигането си тя щеше да вечеря долу. Но от следващата сутрин трябваше да бъде на легло, докато се посъвземе. На тяхната маса имаше свещи и парникови рози. Обслужването и покривката бяха безупречни. Алисън обаче, изглежда, не обръщаше внимание на тези тънкости. Като сядаше на масата, тя обиколи стаята с продължителен блуждаещ поглед. Очите й, тъмни и както винаги проницателни, прецениха седналите на останалите маси. После промълви с горчивина:

— Господи, какво отбрано общество!

Майор Лангдън никога нямаше да забрави тази вечеря, защото тогава бе за последен път с жена си. На другия ден сутринта той си замина много рано и се отби да пренощува в Пайнхърст у един свой приятел, някогашен партньор на поло. Когато се завърна, в гарнизона го чакаше телеграма. На втората нощ от престоя си в санаториума Алисън бе получила инфаркт и бе починала.

Тази есен капитан Пендъртън навърши тридесет и пет. Въпреки че бе сравнително млад, скоро щеше да носи кленовите листа на майор. А в армията, където чиновете до голяма степен зависят от прослужените години, това преждевременно повишение говореше, че оценяват високо способностите му. Капитанът бе работил упорито и имаше нюх към военните науки; според много офицери, а и според самия него един ден той щеше да бъде високопоставен генерал. Ала напрежението от дългите усилия на капитан Пендъртън бе казало думата си. Тази есен, особено през последните няколко седмици, той сякаш внезапно остаря. Под очите му се появиха тъмни кръгове, а кожата му пожълтя и се покри с петна. Зъбите започнаха да му създават големи главоболия. Зъболекарят му каза, че два от долните кътници трябва да се извадят и да си направи мост, но капитанът все отлагаше това лечение, тъй като не можеше да отдели време за него. Изглеждаше вечно напрегнат и левият му клепач играеше. Това конвулсивно потрепване придаваше на изпитото му лице сковано изражение.

Напоследък бе обзет от постоянна възбуда, която се мъчеше да потиска. Непрестанната мисъл за войника го владееше като болест. Както при рака, когато клетките необяснимо защо започват да се бунтуват и да се размножават коварно, докато накрая унищожат организма, така и в неговото съзнание мислите за войника излизаха извън рамките на нормалното. Ужасѐн от себе си. Понякога се замисляше над случките, които бяха довели до това състояние — като се започне от разлятото по невнимание кафе, съсипало новите му панталони, после разчистването на гората, срещата, след като бе яздил Жар-птица, и моментните засечки по улиците на гарнизона. Капитанът така и не можеше да си обясни логически как раздразнението му е могло да прерасне в омраза, а омразата — във всепоглъщащо чувство.

Бе обзет от една странна мечта. Тъй като се отличаваше с голяма амбициозност, преди често се бе забавлявал, като предвкусваше радостта от бъдещите повишения. Още когато беше млад и учеше в Уест Пойнт, званието „полковник Уелдън Пендъртън“ му звучеше познато и приятно. А през изминалото лято на тази година си представяше, че е известен и влиятелен главнокомандващ корпус. Понякога дори бе прошепвал гласно думите „генерал-майор Пендъртън“ и му се струваше, че е трябвало да се роди със званието — така съзвучно бе то с името му. Но чудно как през последните седмици тази безплодна мечта се бе превърнала в своята противоположност. Една вечер или по-скоро час и половина след полунощ той седеше на бюрото си, премалял от умора. Изведнъж в стаята долетяха три неканени думи и кацнаха на езика му: „Редник Уелдън Пендъртън“. И тези думи заедно с представите, които породиха, незнайно как му създаваха чувство на облекчение и задоволство. Вместо да си мечтае за почести и ранг, сега той изпитваше тайна радост, като се вживяваше в участта си на редник. При своите въображаеми превъплъщения се виждаше като младеж, едва ли не двойник на войника, когото мразеше: с младо гъвкаво тяло, с гъста лъскава коса и кръгли очи без сенки от умствена преумора и напрежение. В неговите мечти вечно се вплиташе образът на редник Уилямс. И всичко това ставаше на фона на казармите: сред младежка гълчава, безгрижно скитане под слънцето и весели незлобливи шеги.

Капитан Пендъртън си бе създал навика всеки следобед да се разхожда пред четвъртитата сграда, където квартируваше редник Уилямс. Обикновено виждаше отдалеч войника, който седеше сам на една и съща пейка. Като вървеше по тротоара, капитанът минаваше на три-четири крачки от войника и при неговото приближаване редник Уилямс ставаше неохотно и лениво отдаваше чест. Дните намаляваха и сега в този късен подиробеден час вече припадаше мрак. За кратко след залез-слънце въздухът затрептяваше с виолетов отблясък.

На приближаване капитанът винаги гледаше войника право в очите и забавяше ход. Предполагаше, че онзи се досеща заради кого са следобедните му разходки. Капитанът дори започна да се чуди защо не го избягва и защо по това време не отива на друго място. Фактът, че войникът се придържаше към навика си, придаваше на тези всекидневни свиждания привкус на уговорена среща, което изпълваше капитана с вълнение. След като отминеше войника, той трябваше да потисне желанието си да се обърне и докато се отдалечаваше, чувстваше как сърцето му се изпълва с носталгична тъга, която не можеше да потуши.

В къщата на капитана станаха някои промени. Майор Лангдън се бе присъединил към Пендъртънови като трети член на семейството и това състояние на нещата се харесваше както на капитана, така и на Лионора. След смъртта на жена си майорът остана съвсем зашеметен и безпомощен. У него се забелязваше дори и физическа промяна. Веселата му самоувереност го напусна и когато вечер тримата седяха пред камината, той сякаш гледаше да се свре на най-неудобното място, и то в някоя мъчителна поза: преплиташе краката си като акробат или повдигаше едното си рамо, с което мачкаше ухото си. Сега думите и мислите му бяха насочени само към Алисън и тази част от живота му, която така внезапно завърши. Проявяваше склонност към печални и скучни мисли за бога, душата и смъртта теми, при чието споменаване едно време езикът му се сковаваше и оплиташе от смущение. Лионора се грижеше за него, приготвяше му чудесни вечери и изслушваше всички негови скръбни размишления.

— Да можеше да се върне Анаклето — често повтаряше той.

Сутринта, след като Алисън починала, Анаклето напуснал санаториума и оттогава никой не бе чул нищо за него. Отново стегнал багажа и подредил всичките й вещи. След това просто изчезнал. На негово място Лионора нае за прислужник на майора един от братята на Сузи, който можеше да готви. От години майорът мечтаеше за обикновено цветнокожо момче, което може би ще краде от уискито му и ще оставя прах под килима, но във всеки случай, ей богу, няма да дрънка на пианото и да бърбори на френски. Братът на Сузи бе добро момче. Той свиреше на гребен, увит в тоалетна хартия, напиваше се и месеше вкусен царевичен хляб. Но все пак майорът не получи удовлетворението, което бе очаквал. Анаклето му липсваше в много отношения и спрямо него изпитваше най-мъчително угризение.

— Знаете ли, дразнех Анаклето, като му описвах какво щях да правя с него, ако ми е подчинен във войската. Ще ви се стори невероятно, че малкият негодник наистина ми вярваше. В повечето случаи се шегувах — но все ми се струваше, че за него ще е най-добре да постъпи в армията.

На капитана му дотегнаха приказките на Алисън и Анаклето. Жалко, че и това гадно филипинче не пукна от сърдечен удар. Тези дни на Уелдън Пендъртън бе дошло до гуша от почти всичко в дома му. Особено противни му бяха простоватите южняшки ястия, които Лионора и Морис толкова харесваха. Кухнята беше мръсна, а Сузи така немарлива, че не беше за приказка. Капитанът беше познавач на изисканите ястия и изкусен готвач любител. Той ценеше кулинарната изтънченост на Ню Орлиънс и чувството за хармония във френската кухня. По-рано, когато останеше сам вкъщи, той често си приготвяше за собствено удоволствие нещо вкусно и пикантно. Любимото му ястие беше говеждо филе à la Беарнез. Но капитанът беше вманиачен максималист: ако месото изгореше съвсем леко или ако сосът се пресечеше малко, той отнасяше всичко в задния двор, изкопаваше дупка и го изсипваше там. Ала сега бе изгубил всякакъв вкус към храната. Този следобед Лионора отиде на кино и той освободи Сузи. Реши, че ще му е приятно да сготви нещо специално. Но както месеше кайма за кюфтета, изведнъж му стана досадно, остави всичко както беше и излезе навън.

— Представям си Анаклето в армията — рече Лионора.

— Алисън винаги мислеше, че повдигам въпроса само за да го тормозя — каза майорът. — Ала не беше така. Не. Анаклето нямаше да бъде щастлив в армията, но щеше да стане мъж. Във всеки случай щеше да си избие от главата всички щуротии. Но това, което искам да кажа, е, че винаги ми се е струвало ужасно един мъж на двадесет и три години да затанцува, щом чуе музика, и да цапа с акварелни бои. В армията нямаше да го галят с перце и той щеше да страда, но в крайна сметка щеше да му се отрази добре.

— Искаш да кажеш — намеси се капитан Пендъртън, — че всяка реализация, постигната за сметка на нормалността, е погрешна и не бива да й се позволява да носи щастие.

— Именно — каза майорът. — Защо, не си ли съгласен с мене?

— Не — каза капитанът след кратко мълчание.

Изведнъж той надникна в душата си и се видя с безпощадна яснота. За първи път не се виждаше така, както го виждаха другите. Пред него изникна разкривен палячовски образ със зло изражение и уродливо тяло. Капитанът загледа това видение без жалост. Прие го, без да го променя.

— Не съм съгласен — повтори той разсеяно.

Майор Лангдън се замисли върху този неочакван отговор, но не продължи разговора. Винаги му бе трудно да следва някаква нишка на мисълта след първото просто изложение. И като поклати глава, върна се към собствените си грижи.

— Веднъж се събудих точно преди съмване — каза той. — Видях, че в стаята й свети, и влязох. Заварих Анаклето, седнал на края на леглото. И двамата гледаха надолу и си играеха на нещо. Какво правеха? — Майорът притисна с четвъртити пръсти очните си ябълки и отново поклати глава. — А, да. Пускаха някакви малки предмети в съд с вода. Някакъв японски боклук, който Анаклето купил от магазина за десет цента. Тези късчета се отваряха във водата и заприличваха на цветя. В четири часа сутринта те просто седяха и си играеха с това. Изведнъж страшно се ядосах, а когато вече се и спънах в чехлите на Алисън край леглото, побеснях и с ритник ги запратих в другия край на стаята. Алисън се възмути и дни наред бе студена като лед. А Анаклето сложи сол в захарницата, преди да ми сервира кафето. Колко ли е страдала през тези нощи!

— Бог дал, бог взел — каза Лионора, чиито намерения бяха по-сериозни от библейските й познания.

През последните седмици самата Лионора се беше променила. Наближаваше зрели години и за това кратко време тялото й сякаш бе загубило младежката си стегнатост. Лицето й бе станало по-широко и когато бе спокойно, излъчваше нежност. Имаше вид на жена, която е родила няколко здрави бебета и очаква още едно след осем месеца. Кожата й все още бе нежна и свежа и въпреки че бе започнала да изпълнява, лицето й не бе отпуснато. Тя се потресе, когато съпругата на любовника й умря. Мъртвото тяло в ковчега така я бе омагьосало, че няколко дни след погребението говореше с шепот на благоговение дори когато пазаруваше в магазина. Към майора се отнасяше с равнодушна любезност и разказваше всички весели случки, станали с Алисън, които можеше да си спомни.

— Между другото — каза изведнъж капитанът — не мога да се начудя защо онази нощ тя дойде тук. Какво ти каза в стаята. Лионора?

— Обясних ти, че дори не знам за идването й. Не ме е събудила.

Но капитан Пендъртън още не се бе успокоил относно този въпрос. Колкото повече се връщаше към сцената в своя кабинет, толкова по-странен и завладяващ ставаше споменът. Той не се съмняваше, че Лионора казва истината, защото, опиташе ли се да излъже, веднага си проличаваше. Но какво искаше да каже Алисън и защо, след като се върна у дома си, той не се качи горе да провери? Чувстваше, че дълбоко в подсъзнанието си знае отговора. Но колкото повече мислеше по този въпрос, толкова повече се изостряше безпокойството му.

— Спомням си, веднъж тя направо ме изненада — каза Лионора, протегнала розовите си девически ръце над огъня. — Това беше един следобед, когато всички отидохме с колата до Северна Каролина и ядохме онези вкусни яребици в дома на твоя приятел, Морис. Алисън, Анаклето и аз се разхождахме по селския път, когато се появи момченце, което водеше един впрегатен кон; всъщност беше кобила и приличаше на муле, но Алисън хареса тая стара кранта и изведнъж й се прииска да я поязди, така че се доближи до нея и после се покатери на един кол на оградата, за да я възседне. Без седло и по рокля, представете си! Мисля, че кобилата не бе яздена от години и щом Алисън се качи на нея, тя просто легна и започна да се търкаля. Тогава си помислих, че с Алисън Лангдън е свършено, и затворих очи. Но знаете ли, след минута бе вдигнала коня и препускаше в тръс през полето, сякаш нищо не се бе случило. Ти никога нямаше да успееш, Уелдън. А Анаклето подскачаше нагоре-надолу като пияна сойка. Господи, какво славно време — никога не съм била така смаяна.

Капитан Пендъртън се прозя — не защото му се спеше, а защото го жегна намекът на Лионора за ездаческото му майсторство и му се искаше да й отвърне. Двамата се бяха спречкали на няколко пъти заради Жар-птица. След лудешкото препускане, когато конят се отскубна, той вече не бе същият и Лионора яростно обвиняваше мъжа си за това. Ала събитията през последните две седмици бяха приглушили тяхната вражда и капитанът бе сигурен, че скоро ще й мине.

Тази вечер майор Лангдън завърши разговора с един от любимите си афоризми:

— Сега за мене са важни само две неща — да съм послушно добиче и да служа на родината си. Здраво тяло и патриотизъм.

По това време домът на капитан Пендъртън не беше идеалното място за човек, преживяваш остра психическа криза. Преди капитана бе сметнал оплакванията на Морис Лангдън за смешни. Но сега в къщата витаеше призракът на смъртта. Струваше му се, че не само Алисън е умряла, но и че по някакъв тайнствен начин животът и на тях тримата е свършил. Предишният страх, че Лионора може да се разведе с него и да избяга с Морис Лангдън, вече не го преследваше. Всякакво влечение, което някога изпитваше към майора, сега бледнееше в сравнение с чувствата му към войника.

Тези дни самата къща го дразнеше ужасно. Жилището им бе обзаведено небрежно. В дневната бе неизбежното канапе, покрито с басма на цветенца, няколко фотьойла, крещящо червен килим и старинна писалищна маса. Стаята имаше натруфен вид, който отвращаваше капитана. Дантелените пердета бяха евтини и доста мръсни, а върху полицата на камината имаше всевъзможни украшения — цяла процесия от слонове (имитация на слонова кост), два красиви свещника от ковано желязо, боядисана статуетка на малко негърче, ухилено над резен линя, и една мексиканска купа от синьо стъкло, в която Лионора бе натъпкала стари визитни картички. Всички мебели бяха разнебитени при пренасянето от едно в друго жилище и впечатлението, което стаята създаваше — за претрупаност и женска дребнавост, — така вбесяваше капитана, че той почти не се задържаше вкъщи. С таен копнеж си мислеше за казармите, представяше си спретнатите легла, строени в редица, незастланите подове и голите прозорци. По някаква причина до една от стените на тази въображаема строга и аскетична стая имаше старинен шкаф с дърворезба и месингови кантове.

През време на дългите си разходки късно следобед капитан Пендъртън изпадаше в състояние на изострена чувствителност, което граничеше с делириум. Все едно бе понесен от вятъра, далеч от всякакви човешки създания, скътал в себе си замисления образ на младия войник подобно на вълшебница, която носи в пазвата си чудодеен талисман. В такива моменти бе особено уязвим. Въпреки че се чувстваше изолиран от другите хора, нещата, които съзираше при тези разходки, придобиваха в очите му неестествена значимост. Струваше му се, че всичко, с което има досег, дори и най-обикновените предмети, крие тайнствен смисъл за собствената му съдба. Например ако случайно забележеше врабче в канавката, можеше дълго да стои захласнат от това най-обикновено птиче. За момент бе изгубил способността си да подрежда сетивните си възприятия според тяхната относителна значимост. Един следобед видя как се сблъскаха камион и автомобил. Но тази кървава злополука не му направи по-силно впечатление, отколкото друга гледка, видяна няколко минути по-късно — парче вестник, подхвърляно от вятъра.

От доста време бе престанал да свързва това, което изпитваше към редник Уилямс, с омраза. А и вече не се опитваше да намери оправдание за чувството, което го бе завладяло. За войника мислеше без любов и без омраза — съзнаваше единствено непреодолимия копнеж да премахне бариерата между себе си и него. Когато отдалеч видеше войника седнал да си почива пред казармите, идеше му да изкрещи или да го удари с юмрук, да го накара да отвърне по някакъв начин на грубостта му. Изминаха близо две години, откакто за първи път видя войника. Повече от месец изтече, откакто го изпратиха да изсече дърветата край къщата им. И през цялото това време едва ли си бяха разменили и десетина думи.

На дванадесети ноември следобед капитан Пендъртън излезе както обикновено. Бе прекарал тежък ден. Тази сутрин, докато стоеше пред черната дъска в класната стая и даваше пример за някакъв тактически проблем, внезапно изгуби паметта си. Засече по средата на едно изречение. Не само че напълно забрави всяка дума до края на лекцията, но дори и лицата на офицерите в стаята му се сториха непознати. В съзнанието си виждаше съвсем ясно само редник Уилямс — това бе всичко. Няколко минути стоя онемял, все още с тебешир в ръка. После намери самообладание и освободи класа. За щастие, когато това се случи, бе почти завършил лекцията.

Капитанът вървеше доста сковано по един от тротоарите, водещи към вътрешния двор. Този следобед времето бе великолепно. Във висините имаше мрачни буреносни облаци, но долу ниско, близо до хоризонта, небето бе все още чисто и слънцето грееше с нежен блясък. Капитанът размахваше ръце, които сякаш не се свиваха в лактите, забол очи във върховете на лъснатите си тесни обувки. Той вдигна поглед точно когато наближи пейката, където седеше редник Уилямс, и след като се взира в лицето му няколко секунди, пристъпи към него. Войникът се надигна бавно и застана мирно.

— Редник Уилямс — каза капитанът.

Войникът чакаше, но капитан Пендъртън не продължи. Той имаше намерение да порицае войника за нарушение на правилника за униформата. Като приближаваше, му се стори, че редник Уилямс е закопчал накриво куртката си. На пръв поглед войникът винаги изглеждаше като да не е в пълна униформа или сякаш е пропуснал някакъв важен елемент от нея. Но когато се изправиха лице в лице, капитан Пендъртън видя, че е изряден. Впечатлението за небрежна външност се дължеше на самото телосложение на войника, а не на никакво нарушение на военния правилник. Капитанът стоеше онемял и бездиханен пред младия мъж. В душата му се изливаше необуздана тирада от проклятия, гальовни слова, молби и ругатни. Но накрая се отдалечи все така безмълвно.

Надвисналите дъждовни облаци прокапаха едва когато капитан Пендъртън наближи дома си. Сега ръмеше спокоен зимен дъжд, който в началото връхлетя с гръмовитата сила на лятна буря. Когато закапаха първите едри капки, капитанът бе на двадесетина метра от дома си. Ако се затичаше, щеше да остане сух. Но той не ускори ленивия си ход дори когато шуртящият леден порой го окъпа. Като отвори входната врата, вече го втрисаше, а очите му горяха.

Щом долови дъха на приближаващия дъжд, редник Уилямс се прибра в казармите. Остана в общата дневна, докато дойде време за вечеря. После сред пищното изобилие в трапезарията бавно и спокойно се нахрани до насита. След това извади от шкафчето си пликче евтини бонбони асорти. Както си смучеше бонбонче с есенция от бяла ружа, отиде в тоалетната и там се сби. Когато влезе, всички седала бяха заети, с изключение на едно. Преди него имаше един войник, който в момента си закопчаваше панталоните. Но тъкмо когато мъжът се канеше да седне, редник Уилямс го блъсна грубо и се опита да го измести. Сбиха се и наоколо им се събра групичка зяпачи. Отначало редник Уилямс надделяваше, тъй като беше и пъргав, и силен. Докато се биеше, лицето му не издаваше усилие, нито гняв. Изражението му все още бе спокойно и само потта на челото и заслепените му очи издаваха напрежението на тази борба. Редник Уилямс притисна противника си тъй, че да не мръдне, и почти го беше победил, когато изведнъж сам се отказа. Изглежда, че напълно загуби интерес към боя и дори престана да се защитава. Здравата го напухаха. Противникът му яростно заудря главата му о циментовия под. Когато всичко свърши, той не можеше да се държи на крака и напусна тоалетната, без дори да използва седалото.

Това не бе първото сбиване, което редник Уилямс беше предизвиквал. През последните две седмици той оставаше всяка вечер в казармите и създаваше големи неприятности. Това беше нова черта от неговия характер, за която съквартирантите му и не подозираха. С часове стоеше мълчаливо в състояние на пълна апатия, след което изведнъж нанасяше непростима обида. Той вече не се разхождаше в гората. Нощем спеше зле и смущаваше другите, като мърмореше в съня си, измъчван от кошмари. Никой обаче не обръщаше внимание на странностите му. В казармата ставаха много по-чудати неща. Някакъв стар ефрейтор всяка вечер пишеше по едно писмо на Шърли Темпъл, което представляваше дневник на всичко, което е направил през деня, и сутрин преди закуска го пускаше. Друг един, с десет години служба зад гърба си, скочи от прозореца на третия етаж, защото някакъв приятел не му заел петдесет цента за бира. Един готвач от същата батарея си бе внушил, че има рак на езика, и никакви медицински опровержения не можеха да го разубедят. Стоеше пред огледалото, изплезил дълъг език, и нарочно гладуваше, тъй че съвсем бе измършавял.

След сбиването редник Уилямс отиде в спалното помещение и си легна. Пъхна пликчето с бонбоните под възглавницата си и впери поглед в тавана. Навън дъждът бе поутихнал и вече бе нощ. Рояк смътни мечти кръстосваха съзнанието му. Сети се за капитана, но само си представи няколко сцени без всякаква връзка и смисъл. За този млад войник от Юга офицерите принадлежаха към същата отвлечена категория като негрите — те имаха място в живота му, но той не ги считаше за хора. Но капитана приемаше с такъв фанатизъм, сякаш бе природна сила или природно явление. Поведението на капитана му се струваше необичайно, но той не го свързваше със себе си. И през ум не му минаваше да се замисли над това, както не би се замислил над бурята или увяхването на едно цвете.

Не бе приближавал до дома на капитан Пендъртън от нощта, когато лампата светна и той видя мургавата жена, която го гледаше от прага. Тогава го обзе сковаващ страх — но този ужас бе по-скоро физически, отколкото душевен, по-скоро неосъзнат, отколкото разбран. След като чу, че се затваря входната врата, той предпазливо надникна навън и видя, че пътят е свободен. Веднъж оказал се на безопасно място в гората, той се затича отчаяно с безшумна стъпка, въпреки че не съзнаваше от какво се бои. Но споменът за жената на капитана не го напускаше. Той сънуваше Лейди всяка нощ. Веднъж, скоро след като бе постъпил в армията, получи отравяне от птомаин и го изпратиха в болница. Щом някоя от сестрите се приближи до него, мисълта за лошата болест у жените го караше да потреперва под завивките и той страдаше с часове, вместо да ги помоли да му помогнат. Но той бе докоснал Лейди и вече не се страхуваше от тази болест. Всеки ден чистеше и оседлаваше Жар-птица и гледаше жената, докато се отдалечаваше, възседнала коня. Рано сутрин зимният въздух бръснеше и жената на капитана бе зачервена и бодра. Тя винаги подхвърляше на редник Уилямс някоя шега или дружелюбна дума, но той никога не я поглеждаше в очите, нито пък отговаряше на нейните закачки.

Когато мислеше за нея, не я свързваше с конюшните или с друго място на открито. За него тя бе винаги в стаята, където захласнато я бе наблюдавал нощем. Спомените му от тези нощи бяха изцяло сетивни: дебелият килим под краката му, копринената покривка, лекият дъх на парфюм. Меката опияняваща топлина на женска плът, тихият мрак, непознатата сладост в душата му и напрежението в тялото му, докато стоеше превит край нея. Веднъж вкусил тези изживявания, не можеше да ги забрави: в него се породи тъмен опияняваш копнеж, чието осъществяване бе неотменно като смъртта.

В полунощ дъждът спря. Лампите из казармите отдавна бяха угасени. Редник Уилямс не се бе съблякъл и когато престана да вали, той обу кецовете си и излезе. Като отиваше към къщата на капитана, мина по обичайния си маршрут покрай гората, обграждаща гарнизона. Но тази вечер нямаше луна и войникът вървеше много по-бързо от обикновено. На едно място се загуби и когато най-накрая стигна къщата на капитана, случи се премеждие. В тъмното пропадна в изкоп, който първо му заприлича на дълбока яма. Запали няколко клечки кибрит, за да се огледа, и видя, че е паднал в наскоро изкопана дупка. Къщата бе тъмна и войникът, изподраскан, кален и задъхан, почака няколко минути, преди да влезе. Досега той бе идвал всичко шест пъти. Този беше седмият и последен път.

Капитан Пендъртън стоеше до задния прозорец на спалнята си. Беше нагълтал три хапчета, но все още не можеше да заспи. Бе малко пийнал и леко замаян от приспивателното — но това бе всичко. Капитанът, който бе изключително чувствителен към лукса и придирчив в облеклото, нощем носеше най-груби дрехи. Сега бе сложил халат от груба черна вълна, който по-скоро подхождаше за наскоро овдовяла надзирателка в затвор. Пижамата му бе от някаква неизбелена материя, корава като брезент. Беше бос, въпреки че подът бе студен.

Капитанът се вслушваше в шепота на вятъра сред боровете, когато в нощта видя проблясване на пламък. Само за миг вятърът угаси светлината, но в тази секунда той видя едно лице. И това лице, осветено от пламъка на фона на тъмнината, го накара да затаи дъх. Напрягаше взор, но едва различаваше фигурата, която прекосяваше ливадата. Той се вкопчи в предницата на халата си и притисна гърди. Затвори очи и зачака.

Отначало не се чу никакъв звук. После той по-скоро почувства, отколкото чу предпазливите стъпки по стълбите. Вратата му бе открехната и през пролуката видя тъмен силует. Той прошепна нещо, но гласът му бе така съскащ и тих, че прозвуча като шепота на вятъра отвън.

Капитан Пендъртън чакаше. Със затворени очи изживяваше мигове на мъчително напрежение. После излезе в коридора и на фона на бледосивия прозорец в стаята на жена си видя този, когото търсеше. По-късно капитанът щеше да си каже, че точно в този миг е проумял всичко. Всъщност в момент, когато очакваш голям, но неизвестен удар, умът инстинктивно се подготвя, като веднага заличава способността за изненада. В такъв уязвим момент изплуват цял рояк полуотгатнати възможности и когато опасността вече е ясна, се появява чувството, че всичко е разбрано предварително по някакъв свръхестествен начин. Капитанът извади пистолета си от чекмеджето на нощната масичка, прекоси хола и светна лампата в стаята на жена си. Докато правеше това, в паметта му замъждукаха някакви смътни проблясъци — видя сянка на прозореца, чу звук в нощта. Каза си, че знае всичко, но какво е то, не би могъл да определи. Бе сигурен единствено, че това е краят.

Както бе приклекнал, войникът нямаше време да се надигне. Той запремига на светлината, но на лицето му не се четеше страх — то изразяваше замаяно раздразнение, като че ли го бяха обезпокоили непростимо. Капитанът бе добър стрелец и въпреки че стреля два пъти, в гърдите на войника остана само една рана…

Изстрелите от пистолета събудиха Лионора и тя се надигна в леглото. Но тъй като все още не се бе събудила напълно, гледаше, сякаш е зрител на някаква сцена в пиеса, на някаква ужасна трагедия, в която не е необходимо да повярва. Майор Лангдън почти веднага почука на задната врата и заизкачва бързо стълбите по чехли и халат. Капитанът се бе свлякъл до стената. В причудливия си груб халат приличаше на грохнал безпътен монах. Дори и мъртво, тялото на войника изглеждаше топло и блажено отпуснато като на заспало животно. Сериозното му лице бе непроменено, а обгорените му от слънцето ръце лежаха на килима с дланите нагоре, все едно че спеше.

[1] Буквален френски превод на английската дума houseboy, означаваща прислужник. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.